Справа № 149/425/25
Провадження № 22-ц/801/1807/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник І. В.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року | Справа № 149/425/25 | м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя – доповідач),
суддів: Панасюка О. С., Сала Т. Б.,
секретар судового засідання Кахно О. А.
учасники справи: 
позивач  ОСОБА_1 ,
відповідачка (особа, яка подала апеляційну скаргу)  ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником адвокатом Зубанем Олександром Олександровичем, на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 травня 2026 року, постановлене у складі судді Олійника І. В. у м. Хмільник, дата складення повного судового рішення 14 травня 2026 року, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони з 01.03.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 20.01.2022 року, в шлюбі у них народилося троє дітей, двоє з яких малолітні. Під час перебування у шлюбі, на належній відповідачці земельній ділянці за спільні кошти та при безпосередній особистій праці позивача було збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 , в який подружжя з дітьми переїхали жити 13.12.2021 року. Позивач особисто здійснював роботи по виготовленню проекту на будівництво, було придбано будівельні матеріали, закуплені двері, вікна. Також подружжям була придбана побутова техніка та меблі, два велосипеди та інше майно. В 2022 році позивач пішов служити в ЗСУ, а потім дізнався, що право власності на новозбудований будинок було зареєстровано за відповідачкою у листопаді 2023 року, тобто після розірвання шлюбу. Оскільки колишнє подружжя не досягло згоди про поділ спільного майна, позивач просив визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, визнати за ним частину житлового будинку у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на частину земельної ділянки, площею 0,08 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 . 
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 травня 2026 року позов задоволено частково: у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку загальною площею 193,4 кв. м., житловою 46 кв. м., та на частину земельної ділянки з кадастровим номером № 0510900000:00:008:1081, площею 0,08 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено, вирішено питання розподілу судових витрат.
Прийняте рішення суд першої інстанції мотивував тим, що відповідачкою ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_1 була прийнята в дар земельна ділянка та розташований на ній незавершений житловий будинок готовністю 15%, що за приписами СК України, підтверджує те, що ці об`єкти нерухомості були набуті відповідачкою у особисту власність.
Однак під час шлюбу особисте майно відповідачки за рахунок спільних витрат подружжя, а також особистої праці позивача істотно збільшилося: при даруванні житловий будинок, отриманий в дар у 2016 році, був незавершеним будівництвом готовністю 15%, вартістю 20 287 грн. Натомість за час перебування у шлюбі було зведено житловий будинок площею 193,4 кв. м., житловою – 46 кв. м., складається з гаража, підвалу, коридору, 3 кімнат, кухні, санвузла, а відповідно до висновку про вартість майна від 11.08.2025, ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд, без урахування ПДВ, становить 386 050 грн, що є істотним збільшенням вартості майна. Трудову та майнову участь позивача в будівництві сторонами не заперечувалася та підтверджена свідками, допитаними в судовому засіданні.
З 28.02.2022 року ОСОБА_1 був мобілізований до ЗСУ, де проходив військову службу до 06.11.2023 року. Те, що право власності на житловий будинок було зареєстровано в 2023 році за відповідачкою після розірвання шлюбу не спростовує встановлених обставин та зроблених судом висновків щодо спільної сумісної власності майна подружжя, оскільки реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. 
Оскільки споруджений подружжям у період шлюбу житловий будинок на земельній ділянці площею 0,08 га, кадастровий номер № 0510900000:00:008:1081, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, тому суд виснував, що до позивача перейшло право власності і на 1/2 частку цієї земельної ділянки, тобто у розмірі що відповідає частці на житловий будинок.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідачка ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Зубаня О. О., подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить скасувати оскаржуване рішеннята постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Основними доводами апеляційної скарги є наступне: висновок суду про істотне збільшення вартості будинку і віднесення його до спільної сумісної власності подружжя є невірним. Позивач надав суду оцінку майна станом на момент розгляду справи, однак оцінювач не оглядав об`єкт, в ньому не вказано, що він виготовлений для суду, а тому є недопустимим та неналежним доказом. Доказом істотного збільшення вартості мав би бути висновок експерта, однак позивач клопотання про призначення експертизи не заявляв. Після розірвання шлюбу відповідачка самостійно здійснила ряд робіт, які впливають на вартість будинку, однак їх вартість не була виокремлена. Суд взяв до уваги ту вартість будинку і земельної ділянки на момент отримання в дар, яка зазначена в договорах дарування, однак це не оцінка об`єктів нерухомості, а договірна ціна. Позивач не надав доказів його грошової чи трудової участі у будівництві. Оскільки на момент отримання відповідачкою в дар будинку частка його готовності склала 15 %, то суд мав би врахувати цю частку та зменшити частку позивача у спільній власності. Оскільки будинок є особистою власністю відповідачки, то в суду не було підстав і для поділу земельної ділянки, на якій він розташований.
Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Основними доводами відзиву є те, що суд першої інстанції вірно встановив, що відповідачка отримала в дар лише фундамент, а будинок був добудований під час перебування їх у шлюбі, а тому безумовно відбулося істотне збільшення майна. Вони в нього заселилися та проживали, а потім з 27 лютого 2022 року він пішов служити в ЗСУ і дізнався, що відповідачка оформила будинок і землю на себе. Вона в апеляційній скарзі вказує, що в справі немає експертизи, однак він надав висновок про вартість майна, тоді як відповідачка в разі незгоди могла надати свій висновок, або клопотати про призначення експертизи. Земельна ділянка слідує за об`єктом нерухомості, а тому суд вірно поділив і землю, на якій розташований спільно ними добудований будинок.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Зубань О. О. підтримав вимоги, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити. Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Адамчук П. Б. заперечили проти доводів апеляційної скарги, підтримали викладене у відзиві.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення відповідає вказаним вимогам закону.
По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:
- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 01.03.2006 року, який був розірваний рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20.01.2022 року у справі № 149/3430/21, рішення набрало законної сили 21.02.2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102638427 );
-В шлюбі сторін народилося троє дітей: ОСОБА_3 , 2007 р.н. (а.с.12, т.1), ОСОБА_4 , 2012 р. н. (а. с. 11, т.1), ОСОБА_5 , 2013 р.н. (а. с. 10, т.1), на утримання яких з позивача на користь відповідачки рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23.06.2022 року у справі № 149/1085/22 стягуються аліменти у розмірі частки його доходів (а. с. 7-9, т.1);
- на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 23.11.2016 року, відповідачка ОСОБА_2 отримала в дарунок від свого батька ОСОБА_6 житловий будинок, незавершений будівництвом готовністю 15%, вартістю 20 287 грн (а. с. 93-95, т.1), а також земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер № 0510900000:00:008:1081 вартістю 52 160 грн, які розташовані по АДРЕСА_1 (а. с. 96-98, т.1), про що були внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
- 16.10.2023 за заявою ОСОБА_2 було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який має загальну площу 193,4 кв. м., житлову – 46 кв. м., складається з гаража, підвалу, коридору, 3 кімнат, кухні, санвузла (а. с. 87-92, т.1);
- 15.11.2023 за відповідачкою ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на зазначений житловий будинок як закінчений будівництвом об`єкт, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 13, 14, т.1).
- з 28.02.2022 року ОСОБА_1 був мобілізований до ЗСУ, де проходив військову службу до 06.11.2023 року (копія військового квитка на а. с. 78-86, т.1).
- відповідно до Висновку про вартість майна, станом на 11 серпня 2025 року ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , будинок сім, без урахування ПДВ, становить 386 050 грн (а. с. 110, т.1);
- відповідно до Висновку про вартість майна, станом на 11 серпня 2025 року ринкова вартість земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 0510900000:00:008:1081, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , без урахування ПДВ, становить 108 950 грн (а. с. 111, т.1);
- відповідачка надала квитанції про придбання будівельних матеріалів та меблів, які датовані після розірвання шлюбу з позивачем (а. с. 30-44, т. 2);
- позивач надав квитанції, товарні чеки на придбання будівельних матеріалів, які датовані починаючи з 14.06.2015 року та до 22.02.2022 року (а. с. 185-227,т.1).
Між сторонами виник спір про поділ майна подружжя.
Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно зі статтею 57 СК України, в редакції, чинній на час укладення сторонами шлюбу, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.
І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).
У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Отже, за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
У статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Велика Палата Верховного Суду в постанові ввід 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц зазначила, що 
«Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.»
В справі що розглядається відповідачка ОСОБА_2 в 2016 році прийняла в дар земельну ділянку та розташований на ній незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 15% (фундамен), вартістю 20 287 грн. За час перебування сторін у шлюбі було зведено житловий будинок, який наразі має площу 193,4 кв. м., житлову – 46 кв. м., складається з гаража, підвалу, коридору, 3 кімнат, кухні, санвузла, ринкова вартість якого становить 386 050 грн.
Суд першої інстанції вірно взяв до порівняння вартість отриманого в дар незавершеного будівництва, вказаного в договорі дарування, оскільки ця вартість (20 287 грн) була визначена не просто як оцінка сторін договору дарування а, як вказано у пункті 2.2. договору дарування від 23.11.2016 року, ця вартість є ринковою вартістю та визначена звітом про експертну грошову оцінку, виконаного оцінювачем фірми ТОВ «Медінтеграція» ЛТД від 07.04.2016 року. (а. с. 93 на звороті, т.1).
Отже, враховуючи не лише порівняльну вартість отриманого в дар і створеного за час перебування в шлюбі сторін по справі будинку, але й те, що в дар було отримано незавершений будівництвом будинок готовністю 15 % (сторони не заперечують, що це був фундамент), а наразі це повноцінний об`єкт нерухомості, площею 193,4 кв.м., введений в експлуатацію, -висновок суду першої інстанції про істотне збільшення вартості будинку є вірним, адже в даному випадку очевидним є те, що первинний об`єкт, який належав відповідачці на праві приватної власності, за час перебування сторін у шлюбі розчинився, став настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу. Тобто відбулося значне перетворення об`єкта нерухомості, в результаті чого утворився завершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями, який введений в експлуатацію.
В апеляційній скарзі відповідачка посилається на те, що Висновок про вартість майна, наданий позивачем (а. с. 110, т. 1), є неналежним та недопустимим доказом для визначення ринкової вартості майна, оскільки не виготовлявся для суду, зроблений без огляду об`єкта нерухомості та не є експертним висновком.
Як вбачається з Висновку, він виконаний директором ПП «Земля і право», оцінювачем ОСОБА_7 , право на проведення такої оцінки підтверджено Сертифікатом ФДМУ від 09.05.2023 р. № 278/2023, кваліфікаційним свідоцтвом оцінювача, виданим ФДМУ, Київським коледжем нерухомості № 162 від 31.05.2023 р ( з подальшим підвищенням кваліфікації оцінювача ФДМУ № 8014-ПК від 15.05.2024 року).
Оцінювач використовувала порівняльний підхід при оцінці та керувалася ЗУ №Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», Національним стандартом № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440,та Національним стандартом № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442, які є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності.
Згідно з пунктами 15, 16 Національного стандарту № 1 методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.
Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки.
Отже, звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.
Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.
Неякісна (недостовірна) оцінка - оцінка, проведена з порушенням принципів, методичних підходів, методів, оціночних процедур та (або) на основі необґрунтованих припущень, що доводиться шляхом рецензування (пункт 3 Національного стандарту № 1).
Пунктами 62-67 Національного стандарту № 1 визначено загальні вимоги до рецензування звіту про оцінку майна.
З цього слід зробити висновок, що довести неправильність оцінки майна чи те, що оцінка проведена з порушенням, - можливо шляхом рецензування. Натомість відповідачка, заперечуючи проти наданого позивачем висновку про вартість майна, лише вказує на свою незгоду з ним, натомість не надала доказів на спростування такого висновку, або ж доказів того, що будинок має іншу вартість, що з огляду на принцип змагальності (стаття 12 ЦПКУ та приписи частини 1 статті 81 ЦПКУ), - є її процесуальним обов`язком. 
Отже, наданий позивачем Висновок є належним доказом (стаття 77 ЦПК України), так як стосується об`єкта нерухомості, який є предметом спору, виконаний сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності. Та обставина, що в ньому не заначено, що він виконаний для суду, не змінює його доказової сили щодо вартості нерухомості. Відповідачкою не наведено порушень порядку отримання такого доказу, а тому він є допустимим (стаття 78 ЦПК України). 
Законодавство не містить положень про те, що вартість об`єкта нерухомості в разі вирішення спору судом визначається виключно експертним висновком, а тому тут є незастосовними приписи частини 2 статті 78 ЦПКУ, а відтак твердження в апеляційній скарзі про те, що вартість мала бути визначена експертним висновком, - є лише власним баченням ситуації стороною відповідачки та не ґрунтується на законодавчих приписах. 
ВП ВС в постанові ввід 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц виснувала, що «Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.»
В справі що розглядається висновок про істотне збільшення вартості майна ґрунтується на тому, що був створений об`єкт нерухомості, в результаті чого отримане в дар відповідачкою майно було знівельоване та розчинилося, а тому доводи апеляційної скарги про неврахування збільшення вартості внаслідок інфляційних втрат є надуманими та необґрунтованими.
Правильним є і висновок суду про те, що істотне збільшення вартості майна відбулося за рахунок спільної трудової та майнової участі сторін під час перебування їх у шлюбі. 
Суд правильно встановив, що відповідачка не заперечувала особисту трудову участь позивача у будівництві, який багато робіт здійснював особисто, цей факт підтвердили і свідки, допитані судом першої інстанції.
Також апеляційний суд закцентує на наступному: 31.03.2026 року в справу як представник відповідачки ОСОБА_2 вступила адвокат Суркова І. О. (ордер на а.с.247, т.1), повноваження якої не були обмежені. 27.04.2026 року адвокат Суркова І. О. подала до суду письмові пояснення відповідачки (а. с. 17 – 20, т.2), в яких вказано, що (збережено оригінальний текст) «Відповідачка не заперечує, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, вважає, що заявлений позивачем спосіб поділу майна є неефективним та таким, що не забезпечить належного захисту прав та інтересів сторін.» В прохальній часині пояснень вказано: «Прошу суд: ….2. Застосувати інший спосіб поділу спірного майна, а саме: - передати спірний житловий будинок та земельну ділянку у власність відповідачки – ОСОБА_2 ; -визначити обов`язок відповідачки виплатити позивачу грошову компенсацію вартості частки спірного майна на підставі поданої оцінки.». 
Також слід врахувати, що позивач надав квитанції та товарні чеки на придбання будівельних матеріалів на 42 аркушах, які датовані починаючи з 14.06.2015 року та до 20.02.2022 року (а. с. 185-227, т.1), які хоча й не доводять використання придбаного саме у будівництві спірного будинку, проте в сукупності з показаннями свідків, позицією відповідачки, за відсутності доказів наявності у позивача іншої нерухомості, на будівництво та оздоблення якої вони могли бути використані, вони є хоча й непрямими, проте доказами майнової участі обох з подружжя у спорудженні будинку.
На підтвердження фінансової участі у будівництві позивач надав довідку про доходи за період з 06.02.2017 року по 15.12.2023 року (а. с. 109, т.1), з якої вбачається, що за цей період ним було отримано після відрахування податків та обов`язкових платежів 877 937,06 грн, що свідчить про фінансову спроможність позивача придбавати будівельні та оздоблювальні матеріали для будівництва житлового будинку. Натомість відповідачка не надала доказів того, що будівництво було здійснено за її особисті кошти, що могло б слугувати підставою для відмови у визнанні будинку спільною сумісною власністю подружжя.
Відтак суд першої інстанції вірно в сукупності оцінив як наявні в матеріалах справи письмові докази, так і встановлені обставини, показання свідків, та дійшов правильного висновку, що відбулося істотне збільшення вартості майна, отриманого в дар відповідачкою, в період перебування сторін у шлюбі, створення в результаті спільної трудової та фінансової участі обох з подружжя об`єкта нерухомості площею 193,4 кв.м., а тому будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша статті 62 СК України).
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
В частині першій статті 70 СК України також вказано, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
В апеляційній скарзі одним із аргументів відповідачка вказує на те, що суд не врахував , що на момент отримання в дар готовність незавершеного будівництва склала 15 %, а тому мав би відступити від рівності часток подружжя.
Оскільки, як уже зазначалося, в справі встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі був створений новий об`єкт нерухомості: житловий будинок з господарськими спорудами, площею 193,4 кв. м, а отримане відповідачкою в дар обєкт:незавершене будівництво (15 % готовності) розчинився, , - апеляційний суд виснує, що немає підстав для відступу від рівності часток подружжя, як про те зазначено в апеляційній скарзі. Окрім того, слід зауважити, що відповідачка в ході справи в суді першої інстанції, не наводила аргументів щодо збільшення її частки, а тому суд правомірно не надавав оцінки цій обставині.
Вирішуючи долю земельної ділянки, на якій розташований будинок, вірно визнаний судом спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції правильно послався на приписи статей 377, 381 ЦК України та статей 120, 125 ЗК України, які закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). 
Суд вірно застосував правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі №199/2099/17, від 29 вересня 2022 року у справі №359/924/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №206/6366/17, від 06 жовтня 2021 року у справі №317/2520/19, в яких однозначно виснувано, що земельна ділянка, одержана одним з подружжя у період шлюбу у власність на підставі договору дарування є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.
Відтак доводи апеляційної скарги в часині поділу земельної ділянки, які зводяться виключно до незгоди з тим, що будинок, який на ній розташований, відноситься до спільної сумісної власності подружжя, - не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про поділ земельної ділянки, на якій розташований будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя та який слід поділити, визнавши право власності на частину якого за кожним з подружжя.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 травня 2026 року слід залишити без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, то понесені ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції судові витрати слід залишити за нею. Матеріали справи не містять доказів понесення позивачем судових витрат в суді апеляційної інстанції.
На підставі викладеного та керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Зубанем Олександром Олександровичем, залишити без задоволення.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 31.08.2026 року.

Головуюча         Т. М. Шемета

Судді           Т. Б. Сало

О. С. Панасюк