Справа № 369/23130/25
Провадження № 2/369/8077/26
РІШЕННЯ
Іменем України

20.07.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.
за участю секретаря Худинець Д.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом, - 

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Свої вимоги мотивувала тим, що позивач є дружиною ОСОБА_2 . Зауважила, що подружжя спільно проживало разом із батьком її чоловіка — ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , однак були зареєстровані за різними адресами. За життя ОСОБА_3 залишив заповіт на ім`я свого сина, у якому заповів йому 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2 . Після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 не встиг за своє життя оформити спадкові права на спадщину, яка відкрилася після смерті його батька. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер. 
Просила суд:
встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 90 років, на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_1 .
визнати за ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири за адресою:  АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та за життя не встиг отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно. 

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2025 року у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Витребувано у Київського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію спадкової справи № 4/2024 (номер у спадковому реєстрі № 72872148) заведену після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 квітня 2026 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Романцової Т.В. та витребувано у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» копії медичних документів, що стосуються стану здоров`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , а саме: копії діагнозів, з якими він звертався до закладу, рекомендації щодо потреби в догляду, відомості про наявність або лікування хвороби Альцгеймера, медичні картки, анамнези, історії хвороб, виписки, а також інші медичні документи, що знаходяться у володінні Товариства з обмеженою відповідальністю медичний центр «Добробут-поліклініка». Інформацію про те, хто з близьких родичів супроводжував ОСОБА_3 під час його звернень та прийому лікарів у ТОВ медичний центр «Добробут-поліклініка». Витребувано у Шевченківського районного суду м. Києва копію судового рішення від 16 лютого 2021 року у справі № 753/20380/19 за позовом ОСОБА_3 про стягнення аліментів.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2026 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання позивач та її представник не з`явилися. Від представника позивача – адвоката Романцової Т.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності ОСОБА_1 , заявлені вимоги підтримують в повному обсязі.
Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, про час, день та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 
З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи, з прийняттям рішення за результатами судового розгляду.
Враховуючи те, що сторони до судового засідання не з`явились, суд, керуючись частиною 2 статті 247 ЦПК України, розглянув справу без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
При розгляді заяви судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть від 23.03.2021 року), який був рідним батьком ОСОБА_2 та свекром ОСОБА_1 , що підтверджується наступними доказами:
- свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , згідно з яким батьками ОСОБА_2 були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;
- свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_4 , згідно з яким 08 липня 1981 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 укладено шлюб.
Свекор заявниці ОСОБА_3 на день свої смерті проживав разом з своїм сином ОСОБА_6 та його сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 .
Офіційна реєстрація місця проживання спадкодавця за вказаною адресою була відсутня. 
Факт спільного проживання та здійснення догляду за ОСОБА_3 підтверджується матеріалами справи, зокрема рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року у справі №753/20380/19, у якому серед іншого судом зазначено, що у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_3 коштів всі витрати на підтримання його лікування, нагляд та догляд за ним здійснює син – ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Фоліс І.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2231 перебувала у спільній сумісній власності з сином та чоловіком позивача ОСОБА_2 , що засвідчується договором купівлі-продажу квартири та витягом з державного реєстру речових прав №454742671 від 03.12.2025 року.
При цьому встановлено, що 19 жовтня 2019 року ОСОБА_3 склав заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 697, у якому 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2  заповів рідному сину – ОСОБА_2 , що підтверджується заповітом від 19 жовтня 2019 року, витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 57979185 від 19 жовтня 2019 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Таким чином, ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини в одному помешканні за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_3 серйозно хворів та потребував стороннього догляду та піклування, а також протягом шести місяців із часу відкриття спадщини не заявив про свою відмову від спадщини, таким чином ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину.
Інші спадкоємці за заповітом або за законом, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 судом не встановлені та сторони суду не повідомили.
ІНФОРМАЦІЯ_7 у репатріаційний лікарні Конкорд у м. Сідней, Австралія помер ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть реєстраційний № 731931/2023, від 11 серпня 2023 року).
05 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до посольства України в Австралії із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 , що підтверджується заявою позивача зареєстрованою в реєстрі за №574/625.
21 серпня 2024 року приватним нотаріусом Кузорою В.Т. було відкрито та зареєстровано спадкову справу за номером у спадковому реєстрі № 72872148, номер у нотаріуса №4/2024 після смерті ОСОБА_2 . 
Позивач є спадкоємицею першої черги за законом після смерті чоловіка ОСОБА_1 .
Діти спадкодавця, а саме син ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_8 відмовилися на користь позивача від прийняття спадщини в судовому порядку, зазначили про відсутність конфлікту та спірних питань між членами сім`ї відносно спадкового майна після смерті батька про що надали відповідні письмові заяви.
У силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). 
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга стаття 1274 ЦК України.
Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Отже, частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Враховуючи викладене, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК). Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
У відповідності до п.п. 3.21, 3.22. глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Згідно з п.п. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена.
Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20 (провадження № 61-19265св21).
Статтею 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 міститься правовий висновок, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем по день смерті останнього підтверджує наявність у позивача можливостей для вирішення його спадкових прав. Аналогічна позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18). 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги про визнання права власності на спадкове майно, тим, що після смерті ОСОБА_3 , його син, який доводиться позивачу чоловіком – ОСОБА_2 не встиг оформити на себе 1/2 частину спадкової квартири та оформити відповідні правовстановлюючі документи, проте фактично прийняв спадщину як спадкоємець за заповітом, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на день його смерті.
Таким чином, суд враховує, що у цій справі з огляду на реєстрацію місця проживання спадкоємця та спадкодавця за різними адресами, нотаріус не має можливості встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 з сином ОСОБА_1 та невісткою ОСОБА_1 на час смерті одного останнього, що унеможливлює позасудове вирішення питання оформлення спадкових справ. Наявність чи відсутність постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій у даному випадку не може бути підставою для відмови у задоволенні позову також з тієї підстави, що за померлим ОСОБА_1 спірна частина квартири не була зареєстрована, що в свою чергу передбачає можливість вирішення спору лише в судовому порядку.
Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи надані докази в сукупності, беручи до уваги, що відповідачем належних доказів на спростування позовних вимог суду не надано, встановивши фактичні обставини справи, а саме, що частка в квартирі належала померлому ОСОБА_3 його спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_1 , який на момент смерті проживав разом із спадкодавцем, який у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подавав, тобто є таким, що прийняв спадщину, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підлягають задоволенню.
Оскільки суд дійшов висновку про доведеність факту постійного проживання ОСОБА_3 , разом зі ОСОБА_1 та позивачем ОСОБА_1 на час відкриття спадщини, а будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на вказане майно судом не встановлено, відтак підлягають до задоволення і вимоги позивачки про визнання за нею права власності 1/2 (одну другу) частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
На підставі ст.ст. 316-319, 391, 392, 1216-1222, 1268 ЦК України, керуючись ст. ст. 13, 82, 142, 247, 263-265, 268, 273, 293, 315, 354-355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Встановити факт постійного спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини.
Визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на 1/2 (одну другу) частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Інформація про позивача: ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 .
Інформація про відповідача: Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області, код ЄДРПОУ: 04358477, місцезнаходження: 08140, Київська обл., Бучанський р-н, с. Білогородка, вул. Володимирська, буд. 33.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 20 липня 2026 року.

Суддя     Наталія ПІНКЕВИЧ