ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 715/2530/25
провадження № 61-2218св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Коломієць Віталій Кирилович, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 року у складі судді Григорчака Ю. П. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 січня 2026 рокуу складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Лисака І. Н.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Коломієць В. К. (далі - приватний виконавець Коломієць В. К.), приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. (далі - приватний нотаріус ДМНО Бондар І. М.), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 14 вересня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар І. М. вчинено виконавчий напис № 4956 про стягнення заборгованості за кредитним договором CVFAOAU00021314 від 18 червня 2007 року, який було укладено з АТ КБ «ПриватБанк», сума заборгованості складає 70 583,29 доларів США.

На підставі вказаного виконавчого напису постановою приватного виконавця Коломійця В. К. від 01 травня 2024 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3. 

Про вчинений виконавчий напис позивач дізнався в червні 2025 року, коли прийшов до відділення банку для отримання банківських послуг. У відділенні банку йому повідомили про наявність заборгованості та порадили звернутися до приватного виконавця Коломійця В. К.

Позивач вважає, що виконавчий напис є незаконним та таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з тим, що вчинений без врахування всіх необхідних документів, передбачених Законом України «Про нотаріат», а також документів, які підтверджують безспірність заборгованості.

Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 14 вересня 2015 року № 4956, вчинений приватним нотаріусом ДМНО Бондар І. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 1 540 782,21 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 січня 2026 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 14 вересня 2015 року № 4956, вчинений приватним нотаріусом ДМНО Бондар І. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 1 540 782, 21 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду,з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, щовідповідачем до відзиву на позовну заяву було додано розрахунок заборгованості за кредитним договором, а також повідомлення ОСОБА_1 від 23 лютого 2012 року, яким банк у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором змінив строк виконання зобов`язань та вимагав повернення всієї заборгованості за кредитним договором.

Крім того, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 квітня 2012 року у справі № 2403/663/12 було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 червня 2007 року № СVАОАU00041314 в розмірі 192 999,09 грн, звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «SHEVROLET NIVA», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмета застави ПАТ КБ «ПриватБанк» конкретному покупцю.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Кредитний договір від 18 червня 2007 року № CVFAOAU00021314 року не містить умов щодо зміни загальної трирічної позовної давності. Відтак, виконавчий напис від 14 вересня 2015 року виданий з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Окрім цього, аналіз розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 червня 2007 року CVFAOAU00021314, яка була додана відповідачем до відзиву, свідчить про те, що банк, не зважаючи на зміну строку виконання зобов`язання та закінчення строку дії договору, продовжував нараховувати проценти за користування кредитом, а також пеню за несвоєчасність виконання зобов`язання. Зазначені суми увійшли до розрахунку загальної суми заборгованості, який був наданий нотаріусу разом із заявою про вчинення виконавчого напису. 

З огляду на викладені обставини, сума заборгованості, зазначена у виконавчому написі нотаріуса не може вважатись безспірною.

Апеляційний суд відхилив аргументи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про можливість ознайомлення позивача із спірним виконавчим написом у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_4, відкритого постановою від 06 жовтня 2016 року, оскільки докази того, що зазначене виконавче провадження стосувалося саме примусового виконання цього виконавчого документа в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази, які б могли вказувати на можливість ОСОБА_1 дізнатися про порушення свого права.

Крім того, враховуючи пункти 12 та 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки строки позовної давності, установлені статтею 257 ЦК України, продовжено на строк дії карантину та на період дії в Україні воєнного стану, апеляційний суд зазначив, що посилання банку про обізнаність із вчиненням виконавчого напису за наслідками вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_5, яке відкрито постановою виконавця від 12 лютого 2020 року, правового значення немає, оскільки з дати набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», тобто з 02 квітня 2020 року по 02 серпня 2025 року - дату звернення із цим позовом, строки позовної давності не спливали.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19 лютого 2026 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Сокуренко Н. В. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 січня 2026 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а, у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 340/1019/19, від 17 березня 2021 року у справі № 210/2664/18, від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19, від 25 серпня 2021 року у справі № 910/12265/20, від 20 листопада 2024 року у справі № 520/820/17, у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2026 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Глибоцького районного суду Чернівецької області.

07 квітня 2026 року справа № 715/2530/25 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Сокуренко Н. В. мотивована тим, що оспорюваний виконавчий напис вчинявся в 2015 році, тому заборгованість слід аналізувати саме станом на час вчинення виконавчого напису, однак позивач не надав суду жодних розрахунків, які б підтверджували спірність або відсутність заборгованості на час вчинення виконавчого напису.

Банком були надані усі необхідні документи, згідно з переліком документів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи які підтверджують заборгованість, тому суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення позову.

Також в цій справі відповідачем було заявлено про застосування судом позовної давності, оскільки спірний виконавчий напис було вчинено 14 вересня 2015 року та про його наявність позивач не міг не знати, натомість з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише у 2025 році.

Шляхом направлення відповідних письмових вимог AT КБ «ПриватБанк» неодноразово повідомляло позивача про наявність заборгованості та необхідність її погашення, зокрема такі вимоги направлялася ОСОБА_1 в лютому 2012 року та в грудні 2014 року. В цих вимогах банк вказував, які заходи заплановані та які наслідки можуть бути для позивача у разі несплати заборгованості. Також в цих вимогах зазначалося про намір звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу або будь-яким іншим чином, передбаченим договором або законом. 

Крім того, в матеріалах справи наявна постанова про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_6 від 06 жовтня 2016 року з примусового виконання спірного виконавчого напису, в якій зазначено його реквізити, видавника та суму до стягнення, однак суди попередніх інстанцій не врахували, що звернувшись до суду з позовом у серпні 2025 року, позивач пропустив позовну давність.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 червня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір CVFAOAU00021314.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 квітня 2012 року у справі № 2403/663/12 було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 червня 2007 року № СVАОАU00041314 в розмірі 192 999,09 грн, звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «SHEVROLET NIVA», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмета застави ПАТ КБ «ПриватБанк» конкретному покупцю.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідачем до відзиву на позовну заяву було додано розрахунок заборгованості за кредитним договором, а також повідомлення ОСОБА_1 від 23 лютого 2013 року, яким банк вимагав повернення всієї заборгованості за кредитним договором.

З розрахунку заборгованості судами встановлено, що банк, не зважаючи на зміну строку виконання зобов`язання та навіть закінчення строку дії договору, продовжив нараховувати проценти за користування, а також пеню за несвоєчасність виконання зобов`язання. Зазначені суми увійшли до розрахунку загальної суми заборгованості, який був наданий нотаріусу разом із заявою про вчинення нотаріального напису.

За заявою представника АТ КБ «ПриватБанк» 14 вересня 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Бондарь І. М. на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» було вчинено виконавчий напис № 4956, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2007 року в загальному розмірі 70 583,29 доларів США. Зазначено, що стягнення здійснюється за період з 18 червня 2007 року по 01 вересня 2015 року.

01 травня 2024 року відповідач пред`явив виконавчий напис для виконання до приватного виконавця Коломійця В. К., у зв`язку з чим було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV (далі - Закон № 1255-IV) визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Пунктом 1 частини першої статті 21 Закону № 1255-IV до забезпечувальних обтяжень належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору.

За змістом статті 22 Закону № 1255-IV обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов`язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором 

У частині першій статті 23 Закону № 1255-IV передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Статтею 26 Закону № 1255-IV визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Частиною першою статті 50 цього Закону визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Отже, можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним - Законом № 1255-IV.

При цьому частинами першою, третьою статті 24 Закону № 1255-IV установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону № 1255-IV, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Вказані вимоги закону є імперативними.

У статті 27 Закону № 1255-IV передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Згідно зі статтею 28 Закону № 1255-IV якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Закон № 1255-IV пов`язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.

Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Порядок ведення Реєстру та внесення відомостей до нього врегульовано статтею 42 Закону № 1255-IV, згідно з якою держателем Реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. До Реєстру вносяться, зокрема, відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Частиною четвертою статті 43 Закону № 1255-IV визначено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі статтею 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження.

Порядок ведення Реєстру затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830 (далі - Порядок № 830).

Пунктом 4 Порядку № 830 визначено, що державна реєстрація відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження проводиться шляхом внесення до Реєстру запису.

У пункті 5 Порядку № 830 передбачено, що державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Реєстру, а також адміністратором Реєстру та його філіями на підставі відповідного договору.

У пункті 6 цього Порядку вказано, що заяву про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження (далі - заява) у паперовій формі підписує обтяжувач, справжність підпису якого нотаріально засвідчується (крім випадків подання заяви щодо публічних обтяжень та випадків подання заяви нотаріусу, яким безпосередньо вчинено дію, спрямовану на виникнення, зміну, припинення обтяження, а також на звернення стягнення на предмет обтяження).

Процедуру вчинення виконавчого напису врегулювано у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5).

Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява (підпункт 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку № 1172, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (підпункт 2.2 пункту 2 та підпункт 3.6 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

У справі, яка переглядається судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони кредитного договору від 18 червня 2007 року № CVFAOAU00021314 у підпункті 2.3.3 пункту 2.3 погодили, що банк на власний розсуд має право змінити умови договору та вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди та відсотків за його використання, виконання інших зобов`язань за цим договором, у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно зі ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов`язань строк виконання яких не настав, вважається, що відповідний строк настав у вказану в повідомленні дату.

Право змінити умови договору відповідно до вищевказаного підпункту 2.3.3 настає за наступних умов: прострочення сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; перевищення суми заборгованості над сумою кредиту більш як на 10%; несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту; іншого істотного порушення умов цього договору.

Також вказаним підпунктом кредитного договору передбачено, що позичальник має право повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний термін його використання, в повному обсязі виконати свої зобов`язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу банку. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення умов цього договору, вимога банку втрачає чинність.

В матеріалах справи наявна копія вимоги банку від 23 лютого 2012 року № 30.1.0.0/2-245 та докази її надсилання ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак відсутні докази отримання цієї вимоги позивачем.

Крім того, апеляційним судом в цій справі враховано, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 квітня 2012 року у справі № 2403/663/12, оприлюдненим у Єдиному державному реєстрі судових рішень, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволено, а саме: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 червня 2007 року № СVАОАU00041314 в розмірі 192 999,09 грн, звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «SHEVROLET NIVA», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмета застави ПАТ КБ «ПриватБанк» конкретному покупцю.

За змістом вказаного судового рішення заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором від 18 червня 2007 року № СVАОАU00041314 становить 24 160,22 доларів США, яка складається із заборгованості по кредиту - 14 265,60 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 6 056,16 доларів США, заборгованість по комісії за управління кредитом - 519,57 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 3 318,89 доларів США.

Вказаний розмір заборгованості є тотожним тому, що зазначений у вимозі банку від 23 лютого 2012 року № 30.1.0.0/2-245.

В мотивувальній частині рішення суду від 11 квітня 2012 року у справі № 2403/663/12 зазначено, що відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнає повністю і просить суд позов задовольнити, а справу розглянути у його відсутності.

Тобто фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 був обізнаний із сумою боргу за кредитним договором від 18 червня 2007 року № СVАОАU00041314, погодився з таким її розміром та не оспорював право банку на дострокове її повернення.

Зважаючи на вищевикладене, на підставі орієнтовних нормативних строків пересилання рекомендованої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку, суди попередніх інстанцій виходили з того, що вимога банку від 23 лютого 2012 року вручена ОСОБА_1 не пізніше 06 березня 2012 року.

Тому строк виконання основного зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № СVАОАU00041314 настав приблизно 06 квітня 2012 року.

Разом з цим, із заявою про вчинення виконавчого напису АТ КБ «ПриватБанк» звернулося 14 вересня 2015 року, тобто із пропуском трирічного строку, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат», підпунктами 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про їх безпідставність з огляду на відсутність у матеріалах справи беззаперечних доказів обізнаності позивача про вчинення нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису.

Узагальнені доводи касаційної скарги відповідача фактично зводяться до припущень щодо можливості позивача дізнатися про наявність у нього заборгованості перед банком та вчиненого нотаріусом виконавчого напису, проте за відсутності відповідних доказів такої обізнаності вказані аргументи не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а, у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 340/1019/19, від 17 березня 2021 року у справі № 210/2664/18, від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19, від 25 серпня 2021 року у справі № 910/12265/20, від 20 листопада 2024 року у справі № 520/820/17, у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах,а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів. 

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2025 рокута постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович