ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 490/4465/18
адміністративне провадження № К/990/41059/24, К/990/45092/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Білак М.В., 
суддів: Єресько Л.О., Соколов В.М.
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційними скаргами Міністерства розвитку громад та територій України 
на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року та додаткове рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року (головуючий суддя - Бульба Н.О.) 
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року та додаткову постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року (головуючий суддя - Шевчук О.А., судді: Бойко А.В., Федусик А.Г.)
у справі № 490/4465/18 
за позовом ОСОБА_1 
до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, 
третя особа Державна служба України з безпеки на транспорті
про визнання протиправним та скасування наказу 
I. РУХ СПРАВИ
1. У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом, в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України № 32-О від 02 травня 2018 року, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на роботі на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на підставі пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України; 
- поновити на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; 
- стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 травня 2018 року до дня поновлення на посаді. 
2. На обґрунтування позову позивач зазначив, що до нього не може бути застосована така підстава звільнення як пункт5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з огляду на те, що він не є посадовою особою у розумінні цієї норми трудового законодавства, а тому звільнення з роботи є незаконним.
3. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року, позов задоволено. 
Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України № 32-О від 02 травня 2018 року, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на роботі на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України та звільнено його відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України. 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України. 
Стягнуто з державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших загальнообов`язкових платежів, в розмірі 521 152 грн 17 коп. 
Стягнуто з державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Миколаївської філії державного підприємства Адміністрація морських портів України на користь держави судовий збір в розмірі 5 211,52 грн. 
Стягнуто з Міністерства інфраструктури України на користь держави судовий збір в розмірі 1 409,60 грн.
4. Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року за клопотанням Міністерства інфраструктури України справу за позовом ОСОБА_1 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
5. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року касаційні скарги Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року задоволено частково. 
Скасовано рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року. 
Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Міністерства інфраструктури України, третя особа - Державна служба України з безпеки на транспорті, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 414 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).
6. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 
Заяву ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено. 
Справу № 490/4465/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Міністерства інфраструктури України, третя особа - Державна служба України з безпеки на транспорті, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано для продовження розгляду до Миколаївського окружного адміністративного суду.
7. Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року за клопотанням ОСОБА_1 його позовні вимоги в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 травня по 20 грудня 2018 року залишено без розгляду.
8. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України від 02 травня 2018 року № 32-О.
9. Додатковим рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.
10. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року та додаткове рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року залишено без змін.
11.  Додатковою постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн.
12. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, а також з додатковими судовими рішеннями Міністерство розвитку громад та територій України звернулося із касаційними скаргами, в яких просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог та про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу. 
13. Ухвалами Верховного Суду від 05 грудня 2024 року та 11 грудня 2024 року відкрито касаційні провадження за вказаними касаційними скаргами.
14. Протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від  24 серпня 2026 року, які здійснено на підставі розпорядження т.в.о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від  24 серпня 2026 року №1160/0/78-26 (на підставі службової записки судді-доповідача Білак М.В. від 17 серпня 2026 року № 31656/26) для розгляду справи №490/4465/18 (провадження №К/990/41059/24, №К/990/45092/24) визначено колегію суддів у складі: Білак М.В. (головуюча суддя), Єресько Л.О., Соколов В.М.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
15. Наказом Міністерства транспорту України від 27 травня 2004 року №436 призначено ОСОБА_1 капітаном Миколаївського морського торговельного порту з 28 травня 2004 року.
16. На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» створено ДП «Адміністрація морських портів України», яке діє на підставі статуту, як державне комерційне підприємство та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.
17. Наказом Міністерства інфраструктури України від 12 червня 2013 року № 174-О призначено ОСОБА_1 з 13 червня 2013 року капітаном морського порту Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту) за переведенням з Миколаївського морського торговельного порту.
18. Наказом в.о. Міністра інфраструктури України від 02 травня 2018 року № 32-О припинено повноваження ОСОБА_1 на роботі на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту), звільнивши його 02 травня 2018 року відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
Підставою наказу вказано пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України, подання Голови Державної служби України з безпеки на транспорті М. Ноняка від 19 лютого 2018 року №437/03/14-18, відповідно до якого Державна служба України з безпеки на транспорті, беручи до уваги пропозиції комісії Мінінфраструктури України за результатами перевірки ДП «АМПУ» (Миколаївська філія) відповідно до наказу Мінінфраструктури України від 20 листопада 2017 року №321-Г «Про проведення перевірки ДП «АМПУ» (Миколаївська філія)», просить розглянути питання щодо звільнення з посади капітана морського порту Миколаївської філії ДП «АМПУ» ОСОБА_1 .
19. З наказом про звільнення позивач ознайомлений 03 травня 2018 року, про що свідчить його запис про незгоду з наказом, а з текстом подання Голови Державної служби України з безпеки на транспорті від 19 лютого 2018 року №437/03/14-18 та результатами перевірки - не ознайомлений.
20. В трудовій книжці ОСОБА_1 зроблено запис 27: звільнений по пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України - припинення повноважень посадових осіб. Підстава для внесення запису - наказ № 32-О від 02 травня 2018 року Міністерства інфраструктури України.
21. Не погоджуючись із наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
22. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 вересня 2021 року вказала на вирішальність приписів статті 77 Кодексу торговельного мореплавства України щодо порядку призначення капітана морського порту та припинення його повноважень, відповідно до яких капітан морського порту призначається і звільняється з посади центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері безпеки на морському і річковому транспорті.
23. Особа, яка обіймає посаду капітана морського порту, повинна підпадати під визначення особи, яка здійснює публічну службу. У разі виникнення до та після 14 травня 2019 року спору за участю такої особи з приводу прийняття на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби на окремі спори поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
24. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керувався тим, що відповідно до положень Кодексу торгівельного мореплавства України, Закону України «Про морські порти», Положення про капітана морського порту та службу капітана морського порту, Положення про Державну службу морського та річкового транспорту України (в редакціях, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено право Мінінфраструктури України на припинення повноважень капітана морського порту. Закріплено лише право Мінінфраструктури України на призначення капітана морського порту та його звільнення. Не встановлений порядок та випадки припинення повноважень посадової особи і нормами КЗпП України.
25. Таким чином, оскільки в оскаржуваному наказі про звільнення позивача зазначено про припинення його повноважень на посаді капітана морського порту, то суд першої інстанції виснував, що такий наказ не відповідає вимогам чинного законодавства.
26. Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн не є співмірними зі складністю справи, встановлення їхньої дійсності та необхідності, розумності гонорару адвоката з обсягом наданих послуг. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування витрат у розмірі 15 000 грн.
27. Суд апеляційної інстанції залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначав, що пункт 5 статті 41 КЗпП України встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - припинення повноважень посадових осіб.
28. Розірвання трудового договору на підставі вказаної норми можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Тому для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства та повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства. 
29. Доводи Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України щодо того, що займаючи посаду капітана морського порту позивач є посадовою особою, а тому до нього правомірно застосовано положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, визнано судом апеляційної інстанції помилковими, оскільки вказана норма трудового права підлягає застосуванню не до будь-яких посадових осіб, а тільки до тих, повноваження яких припинені у встановленому законом порядку.
30. Також суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що посада капітана морського порту не належить до посад виконавчих (керівних) органів юридичної особи, тобто таких, які здійснюють управління юридичною особою та при звільнені яких можливе застосування підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, на відміну від осіб, визначених як посадові особи згідно зі Статутом ДП «Адміністрація морських портів України», а саме: голови підприємства, заступники голови підприємства, керівники відокремлених підрозділів підприємства (філій, тощо), оскільки капітан морського порту виконує функцію нагляду за безпекою мореплавства у морському порту, на підходах до нього та в суміжних акваторіях, а не управління юридичною особою.
31. Зважаючи на те, що встановити вартість фактично наданих адвокатом послуг на підставі наданого позивачем Акту № 1 про надання правничої допомоги не є можливим через відсутність в ньому деталізованого опису наданих послуг із зазначенням витраченого адвокатом часу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача 15 000 грн, що є сумою, співмірною зі складністю справи. 
32. У свою чергу, ухвалюючи додаткову постанову про стягнення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн, суд дослідив матеріали справи та додані до заяви документи, взяв до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для спору, і прийшов до висновку що така сума буде співмірною зі складністю справи, виконаними представником роботами (наданими послугами) та їх обсягом. 
V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ
33. Касаційне провадження за скаргою Міністерства розвитку громад та територій України відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в обґрунтування якого вказує на ухвалення судом апеляційної інстанції рішення без урахування правових висновків щодо застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №490/4465/18, постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №487/2178/19, від 26 лютого 2020 року у справі №310/2428/18, від 15 січня 2020 року у справі №761/21008/18.
34. Звертає увагу на те, що наказом Мінінфраструктури від 25 вересня 2019 року № 1-0с позивача поновлено на посаді капітана морського порту Миколаївської філії ДП «АМПУ», а оскаржуваний наказ від 02 травня 2018 року № 32-О - скасовано. З цим наказом позивач був ознайомлений під особистий підпис, внесено відповідні записи до трудової книжки та здійснено розрахунки. Після фактичного виконання судових рішень та поновлення на посаді, позивач 28 травня 2021 року звернувся з заявою про звільнення з посади за угодою сторін. Наказом Мінінфраструктури від 05 липня 2021 року № 36-Ос ОСОБА_1 звільнено 06 липня 2021 року відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін). 
35. Представник відповідача акцентує увагу на тому, що станом на дату прийняття оскаржуваних судових рішень наказ від 02 травня 2018 року №32-О вже скасований та існує інший акт - наказ Мінінфраструктури від 05 липня 2021 року №36-О, розрахований на врегулювання конкретної життєвої ситуації - звільнення позивача з роботи за іншою підставою.
36. Скасування скасованого акту індивідуальної дії не може бути законним та не призведе і не може призвести до ефективного захисту прав позивача, а отже вважає, що судами було порушено вимоги КАС України щодо принципів адміністративного судочинства. Обраний позивачем спосіб захисту через визнання протиправним та скасування наказу про звільнення після звільнення за іншими підставами не може вважатися належним оскільки не спрямований на відновлення та захист його порушених прав, а лише свідчить про потребу у задоволенні власних матеріальних проблем.
37. Відповідач звернув увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 490/4465/18 для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики вирішила виключну правову проблему, а саме питання на яке коло посадових осіб, окрім першої особи - керівника підприємства (товариства), можуть поширюватися положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України як підстава для звільнення та визнала правомірним застосування цієї норми при звільненні особи, посада якої пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, як у позивача у цій справі.
38. Нормами чинного на момент звільнення позивача законодавства не було передбачено жодних виключень з переліку працівників які є посадовими особами, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі пункту 5 частини першої статі 41 КЗпП України.
39. Зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду у цій справі позивач є посадовою особою, адже виконує організаційно-розпорядчі функції, в силу норм КЗпП України є працівником філії державного підприємства, отже висновки судів про те, що дія пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України до звільнення позивача не застосовується, суперечить нормам КЗпП України та спростовуються приписами статей 1, 3, 4 КЗпП України, відповідно до яких законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності.
40. Відповідач відмічає, що об`єктивно пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України за своїм змістом не містить жодних застережень щодо неможливості застосування цієї правової норми до трудових правовідносин з керівниками філій державних підприємств, які не є самостійними юридичними особами, порядок припинення повноважень із якими передбачено нормами Кодексу торговельного мореплавства України та Закону України «Про морські порти України». 
41. Відповідач вважає, що суди мали врахувати у цій справі практику Верховного Суду, сформовану у справах № 487/2178/19, № 310/2428/18, № 761/21008/18, відповідно до якої вбачається можливість застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України до припинення повноважень як з керівником державного підприємства, що є юридичною особою, так і з керівником відокремленого підрозділу державного підприємства без статусу юридичної особи.
42. При ухваленні та залишенні без змін додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу судами не було враховано норми частин першої та другої статті 134 КАС України та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові 23 листопада 2020 року у справі №638/7748/18, а також в ухвалі Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №380/12348/22, в постановах від 20 липня 2021 року у справі №922/2604/20, від 01 жовтня 2018 року у справі №569/17904/17, внаслідок чого стягнуто витрати лише з Міністерства розвитку громад та територій України незважаючи на участь у справі також і другого відповідача (ДП «АМПУ») та відсутності доведеності фактичності і неминучості таких витрат. Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (детального опису виконаних доручень клієнта, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат), на переконання скаржника, є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл витрат.
43. 13 грудня 2024 року ДП «АМПУ» звернулося до Верховного Суду з заявою про підтримку касаційної скарги Міністерства розвитку громад та територій України, яку просила врахувати під час розгляду справи.
44. ДП «АМПУ» у своїй заяві також звернув увагу на те, що судами не було враховано та не надано обґрунтування такому факту, як скасування у вересні 2019 року наказу від 02 травня 2018 року №32-О про звільнення позивача, та не надано належного обґрунтування відмови у закритті провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 238 КАС України. 
45. Також звернув увагу на те, що станом на дату звільнення не було єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду щодо звільнення за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Капітан морського порту є посадовою особою, яка призначається на посаду центральним органом виконавчої влади. Мінінфраструктури вправі припиняти повноваження капітана морського порту. 
46. Представник позивача надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити оскаржувані судові рішення без змін.
47. Вважає, що звільнення за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України застосовується до посадових осіб господарських товариств, яким ДП «АМПУ» не являється, а позивач в розумінні вказаної норми права не є спеціальним суб`єктом щодо якого може бути застосована вказана норма, тому її застосування відповідачем є неправомірним.
48. Кодексом торгівельного мореплавства України, Законом України «Про морські порти України», Положенням про капітана морського порту та службу капітана морського порту, Положенням про Державну службу морського та річкового транспорту України не передбачено право Мінінфраструктури України на припинення повноважень капітана морського порту, як і законодавчо не встановлено підстав припинення таких повноважень. Наведеними спеціальними нормативними актами передбачено лише право Мінінфраструктури на призначення капітана морського порту та його звільнення. 
49. Звернув увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі №573/1020/22, в якій зроблено відступ від висновків щодо застосування у подібних правовідносинах пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, зазначивши, що повноваження посадових осіб публічного права, зокрема, органів державної влади та місцевого самоврядування, припиненню на підставі вказаного пункту не підлягають.
50. Доводи касатора стосовно того, що займаючи посаду капітана морського порту позивач є посадовою особою, а тому до нього правомірно застосовано положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не можна враховувати, оскільки цей факт сам по собі не має правового значення, вказана норма трудового права підлягає застосуванню не до будь-яких посадових осіб, а до тих, повноваження яких припинені в установленому законом порядку.
51. Щодо незгоди відповідача з додатковою постановою, то представник позивача звернув увагу на копії доказів, які містяться в матеріалах справи, а саме договору №08/01/24-АІ від 08 січня 2024 року, рахунку №Асс-08/01/24 від 15 квітня 2024 року та акту №1 від 15 квітня 2024 року, я кому міститься детальний опис робіт, виконаних адвокатом в суді першої інстанції.
52. У додаткових поясненнях щодо відзиву представника позивача Міністерство розвитку громад та територій України вказувало на те, що філія ДП «АМПУ» є відокремленим структурним підрозділом ДП «АМПУ», що не має статусу юридичної особи та здійснює господарську діяльність підприємства безпосередньо на місці - у порту. При цьому, відповідно до Положення про капітана морського порту та службу капітана морського порту (в редакції чинній на час звільнення) капітан морського порту здійснює керівництво службою, тобто він віднесений до посадових осіб.
53. У касаційній скарзі на додаткову постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду Міністерство розвитку громад та територій України зазначає про застосування судом норми права - частини п`ятої статті 134 та частини дев`ятої статті 139 КАС України без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 та Верховного Суду від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, а також про подання представником позивача клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з пропуском строку.
54. Як до ухвалення судом апеляційної інстанції постанови, так і при поданні клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу представником позивача не було надано будь-яких доказів на підтвердження понесених витрат, не вказано будь-яких причин, які унеможливили подання вчасно відповідних доказів, не повідомили про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення постанови. 
55. Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з виді робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, такого розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат.
56. Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
57. У відзиві на касаційну скаргу представник позивача вказував на подання клопотання у встановлений п`ятиденний строк - 23 вересня 2024 року з підтвердженням розміру витрат на правову допомогу. В акті № 2 про надання правничої допомоги від 23 вересня 2024 року містився детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а детальний опис здійснених адвокатом витрат не надавався по причині незаявлення вимоги про їх відшкодування.
58. Представник Міністерства розвитку громад та територій України відреагував на відзив позивача та у додаткових поясненнях вказав, що статтею 139 КАС України визначено присічний строк для подання сторонами доказів щодо розміру витрат у зв`язку з розглядом справи. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду. Звернув також увагу на те, що представником позивача взагалі не доведено, не підтверджено та не зазначено ні об`єм часу, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, ні обсяг наданих послуг та виконаних робіт, ні вартості таких робіт. 
VI. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
59. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
60. Як установлено судами попередніх інстанцій позивач проходив службу на посаді капітана морського порту, повноваження якого були припинені та він був звільнений.
61. Повноваження, порядок призначення та інші питання щодо функціонування капітана морського порту, служби капітана морського порту визначаються Кодексом торговельного мореплавства України.
62. Капітан морського порту та служба капітана морського порту діють на підставі положення, яке затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту. Наказом Міністерства інфраструктури України від 27 березня 2013 року № 190 затверджено Положення про капітана морського порту та службу капітана морського порту, чинне на час виникнення спірних правовідносин.
63. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі №490/4465/18, з аналізу наведених у Кодексі торговельного мореплавства України та Положенні про капітана морського порту та службу капітана морського порту функцій та повноважень капітана морського порту вбачається що він в основному здійснює наглядові, контрольні та дозвільні функції, а отже, можна стверджувати, що капітан морського порту є посадовою особою, адже виконує організаційно-розпорядчі функції (зокрема, керує службою капітана морського порту, тобто певним колективом працівників, розглядає справи про адміністративні правопорушення і накладає адміністративні стягнення).
64. Стосовно порядку призначення капітана морського порту та припинення його повноважень вирішальними є приписи статті 77 Кодексу торговельного мореплавства України, відповідно до яких капітан морського порту призначається і звільняється з посади центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері безпеки на морському і річковому транспорті. 
65. Згідно з пунктом 1.2 розділу І Положення про капітана морського порту та службу капітана морського порту (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) капітан морського порту призначається на посаду і звільняється з посади Міністерством інфраструктури України за поданням Укртрансбезпеки. Капітан морського порту підпорядковується Голові Укртрансбезпеки.
66. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
67. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
68. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
69. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.
70. Тобто, підставою для розірвання договору згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України є рішення власника в особі його вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників.
71. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2023 року у справі № 766/23789/19 вказав на те, що розірвання трудового договору згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства; повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.
Таким чином, умовою для звільнення працівника, який є посадовою особою, за цією статтею КЗпП України є припинення повноважень посадової особи, яке має відбуватися відповідно до законодавства та передувати звільненню, оскільки поняття «припинення повноважень» не є тотожним поняттю «звільнення».
72. Разом із цим, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів.
73. Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у вказаній постанові звернув увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену при розгляді спору про розірвання трудового договору на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, яка вказала, що має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №205/4196/18, від 13 жовтня 2020 року у справі №683/351/16-ц, від 12 січня 2021 року у справі №127/21764/17, від 23 лютого 2021 року у справі №753/17776/19).
74. Суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно визначив, що відповідно до положень Кодексу торгівельного мореплавства України, Закону України «Про морські порти України», Положення про капітана морського порту та служби капітана морського порту, Положення про Державну службу морського та річкового транспорту України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено право Мінінфраструктури України на припинення повноважень капітана морського порту. При цьому за Мінінфраструктури України закріплено право призначення капітана морського порту на посаду та його звільнення з посади.
75. У той же час оскаржуваним наказом в.о. Міністра інфраструктури України від 02 травня 2018 року № 32-О було саме припинено повноваження ОСОБА_1 на роботі на посаді капітана морського порту Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Цим же наказом позивача було звільнено 02 травня 2018 року відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. 
76. Проте припинення повноважень не є тотожним звільненню і при розірванні трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України заздалегідь має відбутись припинення повноважень посадової особи (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.
77. Окреме рішення про припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді капітана морського порту відсутнє, а подання Державної служби України з безпеки на транспорті від 19 лютого 2016 року № 437/03/14-18, в якому, беручи до уваги пропозиції комісії Міністерства інфраструктури України за результатами перевірки державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Миколаївська філія) відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 20 листопада 2017 року №321-Г «Про проведення перевірки державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Миколаївська філія)», висловлено прохання розглянути питання щодо звільнення з посади капітана морського порту Миколаївської філії ОСОБА_1 , не є таким рішенням.
78. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував, що положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України підлягає застосуванню не до будь-яких посадових осіб, а тільки до тих, повноваження яких припинені у встановленому законом порядку. Посада капітана морського порту не належить до посад виконавчих (керівних) органів юридичної особи, тобто таких, які здійснюють управління юридичною особою, при звільненні яких можливе застосування підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, на відміну від осіб, визначених як посадові особи згідно зі Статутом державного підприємства «Адміністрація морських портів України», а саме: голови підприємств, заступники голови підприємства, керівники відокремлених підрозділів підприємства (філій, тощо), оскільки капітан морського порту виконує функцію нагляду за безпекою мореплавства у морському порту, на підходах до нього та в суміжних акваторіях, а не управління юридичною особою.
79. Відповідач у доводах касаційної скарги вказував на неврахування судами практики Верховного Суду, сформованої у справах №487/2178/19, №310/2428/18, №761/21008/18. З цього приводу слід зазначити про нерелевантність вказаної касатором судової практики з огляду на відмінність посад. Так, у вказаних справах наказами Міністерства інфраструктури України на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України було припинено повноваження позивачів на роботі на посаді начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», виконуючого обов`язки директора державного підприємства «Бердянський морський торговельний порт» та виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть-Дунайськ». У той же час ОСОБА_1 було звільнено з посади капітана морського порту. 
80. Щодо скасування на дату прийняття оскаржуваних судових рішень наказу від 02 травня 2018 року №32-О про звільнення позивача з посади на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та його подальше звільнення з посади з інших підстав, а саме 06 липня 2021 року відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), що, на переконання представника відповідача, впливає на законність та обґрунтованість судових рішень, то слід зазначити таке.
81. Під час розгляду справи у Миколаївському окружному адміністративному суді ДП «АМП України» 11 березня 2024 року звернулась із клопотанням про закриття провадження у справі на підставі пунктів 7 та 8 частини першої статті 238 КАС України, оскільки на виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року, яке набрало законної сили, наказ Міністерства інфраструктури України від 02 травня 2018 року № 32-О було скасовано, що в повній мірі відновило законні права та інтереси позивача шляхом відновлення права на працю та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
82. Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року відмовлено у задоволенні такого клопотання у зв`язку з відсутністю підстав. 
83. За нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
84. У зв`язку з незгодою з наказом про звільнення від 02 травня 2018 року позивач у червні 2018 року оскаржив його в судовому порядку за правилами цивільного судочинства, на підставі яких і було розглянуто справу - рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року та постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року позов задоволено. У вересні 2021 року Велика Палата Верховного Суду визнала, що на спори з приводу проходження особою служби на посаді капітана морського порту, які виникли як до, так і після 14 травня 2019 року (дата набуття капітаном морського порту статусу державного службовця), поширюється юрисдикція адміністративних судів, у зв`язку з чим судові рішення у справі №490/4465/18 були скасовані, а провадження у справі закрито. 
85. Законним, у розумінні частини другої статті 242 КАС України, є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
86. Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
87. Оскільки судові рішення були скасовані з закриттям провадження у справі за правилами цивільного судочинства, то позивач у грудні 2021 року в порядку частини четвертої статті 414 ЦПК України звернувся до Великої Палати Верховного Суду з заявою про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено її розгляд. Тобто оскільки фактично справу не було розглянуто, зважаючи на скасування судових рішень, то окружний адміністративний суд розглянув справу та надав оцінку спірним правовідносинам станом на час їх виникнення. 
88. Скасування оскаржуваного наказу про звільнення на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, але в подальшому було скасовано у зв`язку з порушенням правил юрисдикції, не впливає на право позивача звернутися з відповідною заявою про передачу справи для продовження розгляду до належного суду. Відповідно, і суд не позбавлений права та повноважень розглянути справу та ухвалити рішення по суті спірних правовідносин, які виникли у травні 2018 року.
Щодо незгоди відповідача з додатковим рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, то слід зазначити таке.
89. В суді першої інстанції представник позивача - адвокат Панченко С.В. 18 січня 2024 року надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, пов`язаних з правничою допомогою в окружному адміністративному суді, який складає 30 000 грн.
90. Рішенням від 10 квітня 2024 року позовні вимоги було задоволено та 15 квітня 2024 року (упродовж п`ятиденного строку) від представника позивача надійшла заява про понесені витрати на правову допомогу, до якої додані відповідні докази (копія договору про надання правничої допомоги, копія акту №1 про надання правничої допомоги, рахунок від 15 квітня 2024 року №Асс/08/01/2024 на суму 30 000 грн, диплом доктора філософії, розпорядження №4, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю). 
91. Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
92. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
93. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
94. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
95. Таким чином, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
96. Частиною шостою статті 134 КАС України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
97. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
98. Аналіз вимог частин п`ятої, шостої та сьомої статті 134 КАС України дозволяє зробити висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
99. Міністерство розвитку громад та територій України не погодилося з вимогами представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн та надало свої заперечення. З такими запереченнями та їх доводами погодився суд першої інстанції, зокрема, що в акті виконаних робіт не здійснено опис наданих послуг із зазначенням витраченого адвокатом часу за надані послуги, що входять до такого акту. 
100. Як наслідок, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши складність цієї справи, фактичний обсяг послуг, наданих адвокатом, та їх необхідність, а також критерії розумності та справедливості, дійшов висновку про зменшення розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до 15 000 грн.
101. Колегія суддів погоджується із таким висновком та вважає, що визначений судом розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача, відповідає критеріям реальності, розумності та справедливості.
102. Зважаючи на те, що позивачем після відмови від частини позовних вимог оскаржувався наказ Міністерства інфраструктури України від 02 травня 2018 року № 32-О про звільнення з посади, то судом правомірно було стягнуто витрати на професійну правничу допомогу саме за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, про що обґрунтовано виснував П`ятий апеляційний адміністративний суд у додатковій постанові від 29 жовтня 2024 року.
103. Щодо незгоди відповідача з додатковою постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, то слід зазначити, що 19 червня 2024 року представник позивача сформував у системі «Електронний суд» відзив на апеляційну скаргу, в якому надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, а саме 30 000 грн, та просив судові витрати покласти на апелянта. У додаток до відзиву надав копію додаткової угоди №1 до договору №08/01/24-АІ про надання правничої допомоги від 08 січня 2024 року, укладену 21 травня 2024 року (відповідно до пункту 3 якої винагорода виконавця на надання правової допомоги (гонорар) при розгляді П`ятим апеляційним адміністративним судом справи №490/4465/18, виплачується у фіксованому розмірі і становить 30 000 грн).
104. Після ухвалення судом апеляційної інстанції 17 вересня 2024 року постанови, 23 вересня 2024 року (з дотриманням п`ятиденного строку з урахуванням вихідних днів) представник позивача у системі «Електронний суд» сформував клопотання про стягнення з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України витрат на правничу допомогу, у підтвердження надання яких надав копії рахунку №Асс-08/01/24/2 від 23 вересня 2024 року та акту №2 про надання правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 08 січня 2024 року (з найменуванням видів наданої правничої допомоги). 
105. Отримавши таке клопотання відповідач на нього відреагував та 27 вересня 2024 року просив залишити його без розгляду або зменшити розмір заявлених витрат.
106. Розглянувши клопотання та надані до них докази, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації спірних правовідносин, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для спору, суд апеляційної інстанції прийшов до правомірного висновку, що співмірним зі складністю справи, виконаними представником роботами (наданими послугами), обсягом наданих послуг та виконаних робіт розміром витрат на професійну правничу допомогу в межах справи в суді апеляційної інстанції є 10 000 грн. 
107. Доводи касаційних скарг відповідача в частині незгоди з додатковими судовими рішеннями висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
108. Отже, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень та погоджується з їх висновками.
109. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 341, 345, 353, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Міністерства розвитку громад та територій України залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року, додаткове рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року, постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року та додаткову постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2024 року у справі № 490/4465/18 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
М.В. Білак
Л.О. Єресько 
В.М. Соколов,
Судді Верховного Суду