Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м.Харків 
18 вересня 2026 року №520/26775/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу № 520/26775/26 за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ), в якому, з урахуванням вимог, виділених в окреме провадження, просить:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій із застосуванням фіксованого показника в розмірі 1762,00 грн для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021, із збереженням розміру відсоткових показників щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які були застосовані під час фактичної виплати грошового забезпечення, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2026 року у справі № 520/26033/26 роз`єднано позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а наведені вище вимоги виділено в окреме провадження, якому присвоєно номер № 520/26775/26.
Ухвалою суду від 28 серпня 2026 року адміністративну справу № 520/26775/26 прийнято до провадження судді Смагар С.В., вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), відповідача зобов`язано надати належним чином засвідчені копії всіх наявних доказів, що стосуються предмета спору, та встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
07 вересня 2026 року до суду надійшов відзив ІНФОРМАЦІЯ_1 на позовну заяву, у якому відповідач проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні у повному обсязі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військовій частині НОМЕР_2 ) по 12 серпня 2021 року, коли наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 12 серпня 2021 року № 177 його виключено зі списків особового складу територіального управління та усіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням в запас. Цим самим наказом, з посиланням на пункт 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункт 5 розділу XXXI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 березня 2018 року № 200 (далі - Інструкція № 200), визначено виплатити позивачу компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки по 14 календарних днів за кожен рік.
Позивач посилається на те, що з відомостей, наданих Центральним архівним відділом Національної гвардії України, а саме особистих карток на грошове забезпечення за 2020-2021 роки, вбачається, що у період з 29 січня 2020 року по 12 серпня 2021 року розмір його посадового окладу та окладу за військовим званням, з яких обчислюється у тому числі і зазначена компенсація, визначався із застосуванням розміру 1762,00 грн - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2018 року. На переконання позивача, після визнання протиправним і скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103) з 29 січня 2020 року відновила дію первісна редакція пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), а тому розрахунковою величиною для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням позивача мав бути прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року, зокрема на 01 січня 2021 року. На підтвердження своєї позиції позивач посилається на постанови Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21, від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21 та від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21.
Заперечуючи проти позову, ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначає, що визнання протиправним та скасування пункту 6 Постанови № 103 не поновлює автоматично дії первісної редакції пункту 4 Постанови № 704, оскільки відповідно до пункту 32 Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2005 року № 870, визнання таким, що втратив чинність, акта Кабінету Міністрів України чи його скасування не поновлює дію актів, які визнані ним такими, що втратили чинність, чи які скасовані таким актом; оскільки станом на теперішній час пункт 4 Постанови № 704 визначає розрахунковою величиною сталий розмір 1762 грн, а сама Постанова № 704 встановлює тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів, тоді як Постанова № 103 лише вносила до неї зміни і не може самостійно встановлювати цю тарифну сітку; відповідач додає, що діяв відповідно до чинного на час нарахування та виплати тексту Постанови № 704 і жодних протиправних дій не вчиняв. Крім того, відповідач посилається на частину першу статті 58 Конституції України та практику Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, зазначаючи, що суд не має нормотворчих повноважень і не може відновлювати чи створювати норму права, а до прийняття нового нормативно-правового акта застосуванню підлягає акт, який ним скасовано.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військовій частині НОМЕР_2 ) по 12 серпня 2021 року. Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 12 серпня 2021 року № 177 позивача звільнено з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості використання на службі) та виключено зі списків особового складу територіального управління і усіх видів забезпечення. Цим самим наказом, на підставі пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 5 розділу XXXI Інструкції № 200, визначено виплатити позивачу компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік - 14 календарних днів, 2016 рік - 14 календарних днів, 2017 рік - 14 календарних днів, 2018 рік - 14 календарних днів, 2019 рік - 14 календарних днів, 2020 рік - 14 календарних днів, 2021 рік - 14 календарних днів.
Зі змісту особистих карток на грошове забезпечення позивача за 2020 та 2021 роки вбачається, що посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача протягом усього періоду проходження ним служби у 2020-2021 роках обчислювалися виходячи з розміру 1762,00 грн. Обставини проходження позивачем військової служби, зміст наказу від 12 серпня 2021 року № 177 та факт обчислення посадового окладу і окладу за військовим званням позивача, з яких обчислюється й спірна компенсація, виходячи з розрахункової величини 1762,00 грн, відповідач не заперечує, а отже, спір має виключно правовий характер і зводиться до того, яка розрахункова величина підлягала застосуванню для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням позивача станом на день його виключення зі списків особового складу - 12 серпня 2021 року.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Частиною четвертою цієї статті встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається додаткова оплачувана відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Статтею 10-1 Закону № 2011-XII установлено, що у рік звільнення військовослужбовців з військової служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки. Аналогічне правило міститься у пункті 5 розділу XXXI Інструкції № 200, за яким у рік звільнення військовослужбовців Національної гвардії України у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні таких відпусток, у тому числі за минулі роки.
Розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями та порядок визначення таких розмірів установлено Постановою № 704. Пунктом 4 Постанови № 704 у первісній редакції встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Постановою № 103, яка набрала чинності 24 лютого 2018 року, пункт 4 Постанови № 704 викладено в редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Судовим рішенням у справі № 826/6453/18, яке набрало законної сили 29 січня 2020 року і залишене без змін постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року, визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким були внесені відповідні зміни до пункту 4 Постанови № 704.
Доводи відповідача про те, що визнання протиправним і нечинним пункту 6 Постанови № 103 не поновлює автоматично первісної редакції пункту 4 Постанови № 704, суд відхиляє з таких підстав. Визнання припису нормативно-правового акта протиправним і нечинним у судовому порядку за своїми наслідками не тотожне скасуванню акта органом, який його видав. Припис, визнаний судом протиправним, не може далі визначати зміст акта, до якого його було внесено, а тому з 29 січня 2020 року пункт 4 Постанови № 704 діє в тій редакції, якої визнаний протиправним припис не торкнувся, тобто в первісній. Посилання відповідача на пункт 32 Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2005 року № 870, і на практику, сформовану щодо цієї норми, суд відхиляє, оскільки наведені положення регулюють нормопроєктувальну техніку і порядок внесення змін до актів, а не наслідки визнання припису протиправним за рішенням суду. Наведений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2026 року у справі № 520/5814/24.
Довід відповідача про недопустимість зворотної дії нормативно-правових актів у часі з посиланням на статтю 58 Конституції України суд також відхиляє. Стаття 58 Конституції України закріплює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Наведений припис стосується випадків поширення нового регулювання на відносини, що виникли до набрання ним чинності, і не перешкоджає застосуванню судом тієї редакції норми, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. Спірні правовідносини в цій справі виникли станом на 12 серпня 2021 року, тобто після того, як пункт 4 Постанови № 704 почав діяти в первісній редакції (з 29 січня 2020 року), а тому про зворотну дію нормативного акта в часі не йдеться: суд застосовує норму в тій редакції, яка була чинною саме на час виникнення спірних правовідносин. Рішення Конституційного Суду України, на які посилається відповідач, сформульовані щодо зворотної дії законів, які встановлюють або посилюють юридичну відповідальність, і до порядку обчислення розмірів грошового забезпечення не застосовуються.
Не приймає суд і довід відповідача про те, що суд не має нормотворчих повноважень і не може відновлювати чи створювати норму права. У цій справі суд не встановлює розмірів грошового забезпечення і не визначає нової розрахункової величини, а застосовує ту розрахункову величину, яка визначена самим Кабінетом Міністрів України у пункті 4 Постанови № 704 в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин, - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року.
Первісна редакція пункту 4 Постанови № 704 застосовувалася по 19 травня 2023 року включно, коли пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481 абзац перший пункту 4 Постанови № 704 викладено в редакції зі сталою розрахунковою величиною 1762 гривні. Ця постанова набрала чинності 20 травня 2023 року і відповідно до статті 58 Конституції України зворотної дії в часі не має, а тому на спірні у цій справі правовідносини, що виникли станом на 12 серпня 2021 року, не поширюється.
Отже, станом на 12 серпня 2021 року - день виключення позивача зі списків особового складу, яким визначено виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки, - пункт 4 Постанови № 704 діяв у первісній редакції, а тому посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача, виходячи з яких обчислюється зазначена компенсація, мали визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а не з розміру 1762,00 грн, як це фактично було зроблено відповідачем. Оскільки день виключення позивача зі списків особового складу і, відповідно, день обчислення спірної компенсації припадає на 2021 рік, розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 01 січня 2021 року, як про це й просить позивач.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 та підтриманою постановами від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21 і від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21, згідно з якою з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно з якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт змінений законодавцем на відповідний рік, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить закону, - із використанням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. З урахуванням положень частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд доходить такого самого висновку.
Щодо вимоги про одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб суд зазначає, що відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян. Згідно з пунктами 2, 4 та 5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, така грошова компенсація виплачується військовослужбовцям, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, одночасно з виплатою грошового забезпечення, за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення. Отже, компенсація сум податку є встановленим законодавством елементом порядку виплати грошового забезпечення, який має бути дотриманий відповідачем і під час перерахунку та виплати спірної компенсації.
За змістом правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 464/5990/16-а та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі № 9901/276/19, протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу, посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
Оскільки відповідач нарахував і визначив до виплати позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, обчислених з розміру 1762,00 грн замість розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року, суд доходить висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати позивачу зазначеної компенсації у належному розмірі, а належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача здійснити її перерахунок та виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»: згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», серія A, 303-A, пункт 29).
Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Решта доводів та аргументів сторін, наведених у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовує.
Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пунктів 12, 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Судові витрати зі сплати судового збору позивачем не понесені, у зв`язку з чим розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-78, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 169, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій із застосуванням фіксованого показника в розмірі 1762,00 грн для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021, із збереженням розміру відсоткових показників щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які були застосовані під час фактичної виплати грошового забезпечення, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішення ухвалене та повне судове рішення складено 18 вересня 2026 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Другого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар