ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/3299/25  Номер провадження 22-ц/814/2770/26 | Головуючий у 1-й інстанції Павлійчук А. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Дряниці Ю. В., Лобова О. А.
при секретарі: Коротун І. В. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Глобинської окружної прокуратути Полтавської області 

на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2026 року, ухвалене суддею Павлійчук А. В., повний текст рішення складений – 12 лютого 2026 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Глобинської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Кременчуцька районна державна адміністрація Полтавської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

07.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Глобинської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Кременчуцька районна державна адміністрація Полтавської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якому просив суд визнати за ОСОБА_1 у порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно, що складається з господарської будівлі (гаражу), позначеної у технічній документації літерою «А», загальною площею 30,6 кв.м, та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що з березня 2014 у правомірному користуванні ОСОБА_1 постійно перебуває господарська будівля (гараж), розташована по АДРЕСА_1 . З вказаного часу він постійно, безперервно і відкрито користується, розпоряджається вказаною господарською будівлею, що підтверджується копією довідки Виконавчого комітету Глобинської міської ради за вихідним №2037 від 05.07.2021 та всіма згаданими і описаними нижче доказами у їх сукупності. За час відкритого, безперервного та правомірного володіння оспорюваним нерухомим майном, починаючи з 2014, вказана будівля позивачем відремонтована. Крім того, ОСОБА_1 укладено ряд договорів на постачання електроенергії до оспорюваної господарської будівлі, виготовлено технічний паспорт на дану господарську будівлю у 2020 та 2025 та отримано окрему поштову адресу для вказаного об`єкта нерухомого майна. Згідно проведеної технічної інвентаризації, вказана господарська будівля (гараж) складається із наступних будівель та споруд: гараж, 1990 року забудови, позначений у технічній документації літерою «А», загальною площею 30,6 кв.м. Технічна інвентаризація проведена станом на 15.07.2025. Відповідно до звіту про експертне будівельно-технічне обстеження будівельних конструкцій об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 , вказане нерухоме майно являє собою будівлю (капітальну споруду) окремого, індивідуально визначеного об`єкту господарського типу (гараж), яка зведена без порушень будівельних норм та стандартів, придатна до постійної експлуатації за її призначенням; встановлено її технічний стан як задовільний; на території конструкцій, споруд, зведених без дозвільної документації, не виявлено; встановлена інвентарна вартість об`єкту. Фактично дана капітальна споруда є окремо стоячою будівлею, яка не має примикань до будь-яких інших споруд, має необхідні під`їздні шляхи та підхідні доріжки. Протягом періоду часу понад 10 років особисто ОСОБА_1 добросовісно набув та відкрито, правомірно, безперервно володіє і користується даним нерухомим майном. Так, з 2014 позивачем виготовлено та забетоновано підлогу у будівлі, встановлено в`їздні ворота та вхідні двері, повністю замінено систему електричного живлення, відремонтовано дах, укладено договори на надання комунальних послуг. Однак, в останній час він не має змоги користуватися електричною енергією адже, як виявилось, у нього не має і ніколи не було відповідних документів, які посвідчують право власності на вказане нерухоме майно. Так, у 2025 під час планової заміни лічильника електроенергії, її постачання було припинено до надання до ПАТ «Полтаваобленерго» правовстановлюючих документів на будівлю, яких, як виявилось, у нього не має. Раніше укладений договір про постачання електроенергії неодноразово продовжувався, однак в останній час таке вже неможливо. Для вирішення такого питання ОСОБА_1 неодноразово звертався до компетентних органів, однак виявилося, що право власності на зазначене нерухоме майно взагалі за жодною особою зареєстроване ніколи не було. Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна до теперішнього часу ні позивачем, ні відповідачем, або іншими будь-якими особами юридично не оформлене та не зареєстроване, що підтверджено, зокрема, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №439171179 від 12.08.2025, та відповідною довідкою Кременчуцького міжміського бюро технічної інвентаризації Кременчуцької міської ради Полтавської області №61/5956 від 15.10.2024.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, що складається з господарської будівлі (гаражу) літ. «А», загальна площа 30,6 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом першої інстанції встановлено та доведено позивачем, його добросовісне, відкрите, безперервне володіння об`єктом нерухомого майна – гаражем, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , більше 10 років.

В апеляційній скарзі Глобинська окружна прокуратура Полтавської області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не враховано долю земельної ділянки, що, у свою чергу, порушує стан її єдності з самочинно побудованим нерухомим майном, розташованим на ній. При ухваленні рішення про визнання права власності не досліджено питання щодо земельної ділянки, на якій збудовано господарську будівлю (гараж). Матеріали справи не містять доказів звернення позивача протягом 11 років до уповноваженого органу щодо передачі земельної ділянки у власність або у користування. Враховуючи викладене, в силу приписів ч. 1 ст. 376 ЦК України, вказана будівля має ознаки самочинного будівництва. Згідно ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва. Містобудівні умови та обмеження містять в т.ч. інформацію про відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні. При цьому, пунктом 1 Положення про Державну інспекцію архітектури та містобудування України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2020 №1340, визначено, що Державна інспекція архітектури та містобудування України (ДІАМ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Тобто, ДІАМ є органом, уповноваженим державою на здійснення контролю за додержанням вимог законодавства у сфері будівництва, містобудування та архітектури, зокрема здійснення будівельних норм, стандартів і правил нерухомого майна та введення його в експлуатацію. Таким чином, належним відповідачем у даній справі є Державна інспекція архітектури та містобудування України. Однак, при розгляді позову суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ДІАМ України не залучено до участі у справі. Отже, суд першої інстанції при ухваленні рішення замінив собою органи державної влади та вирішив питання, які відносяться до виключної компетенції органу державного архітектурно-будівельного контролю. Наведене свідчить про порушення прав і інтересів держави в особі ДІАМ при ухваленні рішення. Окрім того, позивачем у вищевказаній господарській будівлі (гаражі) з 2014 проведено реконструкцію будівлі, проте належних доказів відповідності спірної будівлі вимогам нормативних актів з пожежної безпеки та санітарно-епідеміологічним нормам тощо суду не надано. Також не надано суду жодних доказів на підтвердження відповідності спірного об`єкту встановленим нормам щодо радіофікації, зовнішнього освітлення, відведення зливових вод, техногенної безпеки, екології, охорони праці, енергозбереження, ядерної та радіаційної безпеки. Наданий до позовної заяви звіт про проведення технічного обстеження від 12.08.2025 №32/25 не є належним доказом у справі, оскільки він не відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України. Право власності на вказану господарську будівлю (гараж) не зареєстровано. Технічний паспорт жодним чином не підміняє дозвільний документ про прийняття в експлуатацію, а лише констатує наявність певного об`єкта будівництва за певною адресою з певними технічними характеристиками. Судом не досліджено питання, ким та коли було збудовано господарську будівлю (гараж), тобто законність об`єкта володіння, зокрема добросовісність позивача під час заволодіння ним господарською будівлею (гаражем) та подальшим користуванням нею. Право власності за набувальною давністю може набуватись за умови добросовісності позивача під час заволодіння майном, законності об`єкта володіння, належності права власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення добросовісності позивача під час заволодіння майном, законності об`єкта володіння, встановлення власника майна або безхазяйності речі є обов`язковими обставинами, що мають юридичне значення, і підлягають доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України, ст. 344 ЦК України). Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач у справі Глобинська міська рада будь-яким чином не порушувала права позивача ОСОБА_1 , зокрема через вчинення певних дій або бездіяльності, прийняття рішень. У наданих до суду доказах відсутні звернення позивача до Глобинської міської ради щодо необхідності отримання земельної ділянки під будівлею та до Державної інспекції архітектури та містобудування України щодо отримання дозвільних документів на будівлю та проведення її реконструкції, а також відсутні відповіді, в тому числі, відмови відповідних уповноважених органів на дані звернення. Позов ОСОБА_1 пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для ухвалення рішення про відмову у його задоволенні. Звернення прокурора до суду з апеляційною скаргою, спрямоване на задоволення порушеного рішенням суду державно значимого питання дотримання законності у земельній сфері та сфері містобудування, правомірності набуття права власності на такі об`єкти нерухомого майна фізичними та юридичними особами.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна інспекція архітектури та містобудування України просить її задовольнити.

У судове засідання апеляційного суду 29.07.2026 не з`явилися учасники процесу, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 13.05.2026 судових повісток у цивільній справі до електронних кабінетів у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України та засобами поштового зв`язку (а.с. 131-136), які були доставлені до електронних кабінетів та поштою. Згідно рекомендованого повідомлення судову повістку позивач ОСОБА_1 отримав 03.06.2026. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 12.05.2026 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 29.07.2026 на 10.20 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що законність та обґрунтованість позовних вимог підтверджується дослідженим у судовому засіданні наступними доказами:
- копією технічного паспорту на гараж АДРЕСА_1 від 15.05.2025 (а.с. 11-14);
- інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №439171179 від 12.08.2025 (а.с. 16);
- довідкою №61/5956 від 15.10.2024, виданою КП «Кременчуцьке МБТІ Кременчуцької міської ради» (а.с. 17);
- експертним звітом №32/25 про проведення будівельно-технічного обстеження від 12.08.2025 (а.с. 18-25);
- договором підряду на технічне обслуговування від 11.03.2014 (а.с. 26);
- договором про постачання електричної енергії №910 від 11.05.2014 (а.с. 27-29);
- актом №507 проведення технічного обстеження електролічильника від 18.05.2015 (а.с. 30);
- актом перевірки виконання технічних умов №05-03/59 від 18.01.2015 (а.с. 31-33);
- актом прийому-передачі майна від 08.05.2016 (а.с. 34);
- договором підряду від 08.04.2018 (а.с. 35);
- копією технічного паспорту на гараж АДРЕСА_1 від 20.07.2020 (а.с. 36-39).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За ч.4 ст. 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01.01.2004, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2001.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001.
За ч.4 ст. 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно з п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати,зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

За ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є визнання за ОСОБА_1 у порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно, що складається з господарської будівлі (гараж), позначеної у технічній документації літерою «А», загальною площею 30,6 кв.м, та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦПК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позову, суд першої інстанції допустив порушення процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів звертає особливу увагу на ту обставину, що при ухваленні рішення у справі судом першої інстанції не було встановлено фактичних обставин справи. Суд першої інстанції у порушення вимог п.1 ч. 4 ст. ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення лише послався на те, що законність та обґрунтованість позовних вимог підтверджується дослідженим у судовому засіданні письмовими доказами, які були додані до позовної заяви.

Згідно п.1-4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Отже, мотивувальна частина рішення суду не відповідає вимогам п.1-4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України.

Як встановила колегія суддів апеляційного суду та вбачається з матеріалів справи, 15.07.2025 на замовлення ОСОБА_1 був виготовлений технічний паспорт на гараж за адресою: м. Глобино, Шкільний бульвар №22-9 (а.с. 11-14). 

З технічного паспорту на гараж вбачається, що він значиться 1990 року забудови (а.с. 14).

Технічний паспорт на гараж за адресою: АДРЕСА_1 , не є документом, що підтверджує право власності позивача ОСОБА_1 на гараж, тобто не є правовстановлюючим документом.

Згідно позовної заяви, позивач ОСОБА_1 зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тобто господарська будівля (гараж), про право власності на яку заявлено позивачем у порядку набувальної давності, розташована за місцем фактичного помешкання позивача. 

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.08.2025, яку надав ОСОБА_1 до позовної заяви, вбачається відсутність відомостей з державного реєстру речових прав та реєстру прав власності на нерухоме майно щодо господарської будівлі (гараж), позначеної у технічній документації літерою «А», загальною площею 30,6 кв.м, та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, господарська будівля (гараж), позначена у технічній документації літерою «А», загальною площею 30,6 кв.м, та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не має державної реєстрації, тобто не є об`єктом цивільних прав.

Згідно ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть існувати у матеріальному світі та/або цифровому середовищі, що обумовлює форму об`єктів, особливості набуття, здійснення та припинення цивільних прав і обов`язків щодо них.

Згідно ч.1,2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно п.1,2 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 2) Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Матеріали справи не містять відомостей про те, у який спосіб набув позивач ОСОБА_1 , 1992 р.н., гараж 1990 року забудови.

Матеріали справи також не містять відомостей про те, ким та коли був побудований гараж, чи мається на нього відповідна дозвільна та будівельна документація, чи виділялася земельна ділянка під забудову цього гаражу.

Оскільки відсутні вище вказані документи, колегія суддів приходить до висновку, що господарська будівля (гараж), позначена у технічній документації літерою «А», загальною площею 30,6 кв.м, та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позивач ОСОБА_1 добросовісно заволодів об`єктом нерухомого майна - господарською будівлею (гараж), позначеною у технічній документації літерою «А», загальною площею 30,6 кв.м, та розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , що його володіння є відкритим, безперервним та тривалим, що є законною підставою для застосування вимог ст. 344 ЦК України.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, залишив поза увагою, що згідно вимог діючого законодавства за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності – добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано умови набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. 

Крім цього, судом першої інстанції при ухваленні рішення порушені вимоги процесуального права.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на те, що Глобинська міська рада Полтавської області є неналежним відповідачем у справі. Колегія суддів погоджується з такими доводами, виходячи з того, що гараж перебуває на земельній ділянці, яка може належати територіальній громаді Глобинської міської ради, а можливо належить іншій юридичній (фізичній) особі. У матеріалах справи відсутні відомості про те, кому належить земельна ділянка, на якій розташований гараж і ці обставини судом першої інстанції при ухваленні рішення не були встановлені.

Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги про те, щоДІАМ є органом, уповноваженим державою на здійснення контролю за додержанням вимог законодавства у сфері будівництва, містобудування та архітектури, зокрема здійснення будівельних норм, стандартів і правил нерухомого майна та введення його в експлуатацію. Оскільки відсутня державна реєстрація на гараж як об`єкт нерухомого майна, то ДІАМ повинна бути притягнена до участі у справі як співвідповідач, оскільки спір стосується нерухомого майна, відносно якого відсутня дозвільна та будівельна документація, а також державна реєстрація як об`єкта речового права та права власності на нерухоме майно, рішенням суду вирішено питання про її права, інтереси та обов`язки.

Матеріали справи не містять звернень позивача до територіальної громади в особі Глобинської міської ради та ДІАМ з питань надання земельної ділянки під гараж та введення його в експлуатацію.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову, висновки суду не грунтуються на вимогах матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення. 

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Згідно п.2 ч.2 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмовив позові – на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно платіжної інструкції №791 від 06.04.2026 Полтавською обласною прокуратурою при подачі апеляційної скарги сплачено 1816,80 грн судового збору (а.с. 91), який підлягає стягненню з позивача на користь Полтавської обласної прокуратури.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п. 4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Глобинської окружної прокуратути Полтавської області  - задовольнити.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2026 року – скасувати та ухвалити нове рішення. 

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Глобинської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Кременчуцька районна державна адміністрація Полтавської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 1816,80 грн. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи здійснювався у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 липня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош  Ю. В. Дряниця О. А. Лобов