ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 460/6849/26 пров. № А/857/35639/26

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів: 

головуючого-судді Глазька С.М.,
суддів Глушка І.В., Шавеля Р.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 червня 2026 року (головуючий суддя Друзенко Н.В., м. Рівне) у справі № 460/6849/26 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці про визнання протиправними та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:
визнати протиправною та скасувати постанову Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №ЗХ/РВ/22382/Ж5/17-00-07-05-17/3232313959-ФС від 26.03.2026 року.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що оскаржувана постанова про накладення штрафу є протиправною, оскільки відповідачем не було належним чином встановлено та доведено факт допуску до роботи працівника без оформлення трудових відносин. Також позивач зазначає, що відповідачем не було забезпечено повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, передбаченого Порядком №509, а застосування штрафу у розмірі 240000 грн за повторне порушення вимог частини четвертої статті 24 Кодексу законів про працю України здійснено без належного підтвердження факту вчинення такого порушення. Вважаючи оскаржувану постанову незаконною та такою, що порушує його права та законні інтереси, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 червня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Зокрема в апеляцій скарзі зазначає, що в акті фактичної перевірки податковим органом допущено орфографічну помилку в прізвищі працівника: вказано « ОСОБА_2 » замість « ОСОБА_2 », з якою у позивача були належним чином оформлені трудові відносини (повідомлення про прийняття на роботу подано 02.03.2023), контролюючим органом та судом безпідставно ототожнено особу інспектора ГУ ДПС Велігурську А.М., яка проводила перевірку, із особою баристи ОСОБА_3 . Вказує, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано положення статті 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які імперативно забороняють застосовувати штрафи за статтею 265 КЗпП України у період дії воєнного стану в разі виконання приписів про усунення порушень.
Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та оцінивши усі доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що Відповідно до акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Рівненській області від 31.12.2025 №22382/Ж5/17-00-07-05-17/3232313959 встановлено факт використання ФОП ОСОБА_1 праці найманої особи без належного оформлення трудових відносин, а саме здійснення функцій баристи особою, яка була зазначена як ОСОБА_2 , при цьому відповідно до відомостей аналітично-інформаційної системи «Податковий блок», адміністрування якої здійснюється ДПС України, відомості про належне оформлення трудових відносин між зазначеною особою та позивачем були відсутні.
З матеріалів справи судом встановлено, що листом від 26.02.2026 № ЗХ/3.3/3089-26 позивача повідомлено про отримання Міжрегіональним управлінням акта перевірки Державної податкової служби України та її територіального органу, у ході проведення якої було встановлено порушення вимог законодавства про працю.
Також судом встановлено, що рішенням Міжрегіонального управління щодо розгляду справи про накладення штрафу від 26.02.2026 № ЗХ/РВ/ДПС-22382/Ж5/17-00-07-05-17/ НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_1 повідомлено про призначення розгляду справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на 26.03.2026.
За результатами розгляду матеріалів справи, з урахуванням акта фактичної перевірки ГУ ДПС у Рівненській області від 31.12.2025 №22382/Ж5/17-00-07-05-17/3232313959, уповноваженою посадовою особою Міжрегіонального управління 26.03.2026, керуючись статтею 259 Кодексу законів про працю України, Порядком №509 та абзацом третім частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, винесено постанову №ЗХ/РВ/22382/Ж5/17-00-07-05-17/3232313959-ФС про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу у розмірі 240000,00 грн.
Підставою для прийняття зазначеної постанови відповідач визначив встановлення факту повторного протягом двох років порушення позивачем вимог частини четвертої статті 24 Кодексу законів про працю України, що полягало у допуску працівника до роботи без укладення трудового договору та належного оформлення трудових відносин.
Не погоджуючись із постановою про накладення штрафу позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 Положення №96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
За змістом пп.6, 9 п.4 Положення №96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.
Пункт 7 Положення №96 передбачає, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
З системного аналізу наведених норм вбачається, що Держпраці та утворені в установленому порядку її територіальні органи наділені контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.
Відповідно до ч.2 ст.259 КЗпП України центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.
Таким чином, право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно з частиною другою статті 259 КЗпП України.
Згідно з п.80.10 ст.80, п.86.1 ст.86 ПК України результати фактичної перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
Відповідальність за порушення законодавства про працю для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.
Таким чином, повноваження на проведення перевірки щодо дотримання фізичними особами-підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належать податковому органу відповідно до закону.
Разом з тим, повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 КЗпП України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами третьою - сьомою статті 53 Закону України Про зайнятість населення визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509.
Відповідно до пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються зокрема на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Суд зазначає, що специфіка спірних правовідносин щодо притягнення до відповідальності згідно ст. 265 КЗпП України, полягає у відсутності документального оформлення трудових відносин та встановленні факту допуску осіб до роботи без документального оформлення. Вказане визначає предмет доказування та коло доказів по справі.
Згідно зі ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За визначенням ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо доводів апелянта про орфографічну помилку в акті перевірки та наявність належним чином оформлених трудових відносин із ОСОБА_2 , то апелянт стверджує, що висновки контролюючого органу про допуск до роботи неоформленого працівника є хибними, оскільки особа, яка перебувала на робочому місці, була працевлаштована, про що 02.03.2023 до податкового органу подано відповідне повідомлення щодо ОСОБА_2 .. Зазначення ж в акті фактичної перевірки прізвища « ОСОБА_4 » позивач трактує як орфографічну помилку інспекторів. 
Суд апеляційної інстанції відхиляє вказані твердження позивача з огляду на те, що згідно з частиною 4 статті 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем дійсно було подано Повідомлення про прийняття працівника на роботу від 02.03.2023 (квитанція №2) стосовно ОСОБА_2 . Проте предметом доказування у цій справі є встановлення особи, яка фактично виконувала функції баристи у мобільній кав`ярні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на момент перевірки 23.12.2025. 
Матеріалами справи підтверджено, що особа за стійкою кав`ярні власноруч підписала направлення на перевірку як « ОСОБА_2 », проте відмовилася надати документи для підтвердження особи. Для достовірної ідентифікації працівниками податкової служби було здійснено виклик посадових осіб Головного управління Національної поліції в Рівненській області (ЄО №63459 від 23.12.2025). Відповідно до офіційної інформації Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області, поліцейським роти спеціального призначення ОСОБА_5 було безпосередньо встановлено, що особою-продавцем є ОСОБА_3 , 2008 року народження. 
Колегія суддів наголошує, що наявність у суб`єкта господарювання офіційно працевлаштованого працівника ОСОБА_2 жодним чином не спростовує та не нівелює встановленого компетентним правоохоронним органом факту допуску до роботи іншої, не оформленої відповідно до вимог закону фізичної особи ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 77 КАС України, позивач не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували результати ідентифікації особи працівниками поліції, а тому доводи про «орфографічну помилку» визнаються судом надуманими та спрямованими на уникнення відповідальності. 
Щодо покликання апелянта на безпідставне ототожнення особи інспектора Головного управління ДПС та працівника кав`ярні, яке мотивує це тим, що прізвище інспектора податкового органу, яка проводила перевірку, співпадає з прізвищем особи, зафіксованої як неоформлений працівник, то колегія суддів вважає даний довід таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. 
Як підтверджується копією направлення на перевірку від 16.12.2025 №5657/Ж3/17-00-07-05-15, у проведенні фактичної перевірки брала участь головний державний інспектор Головного управління ДПС у Рівненській області Велігурська Анастасія Михайлівна, натомість, особою, яка фактично перебувала за стійкою кав`ярні та ідентифікована працівниками поліції, є ОСОБА_3 , 2008 року народження. Збіг імені та прізвища за різних по батькові та за умов офіційного встановлення особи працівника представниками правоохоронного органу не є доказом процесуальних порушень з боку посадових осіб податкового органу чи «ототожнення» цих осіб контролюючим органом, жодних доказів упередженості чи фальсифікації даних апелянтом не надано. 
Що стосується незастосування положення статті 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» суд звертає увагу на таке.
Застосовуючи до ФОП ОСОБА_1 штрафну санкцію у розмірі 240 000,00 грн постановою від 26.03.2026 №ЗХ/РВ/22382/Ж5/17-00-07-05-17/3232313959-ФС, Західне міжрегіональне управління Держпраці виходило з того, що порушення вчинено повторно.
Абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку І-ІІІ груп, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору застосовується попередження. 
Водночас, згідно з абзацом 3 вказаної норми, вчинення такого порушення повторно протягом двох років з дня виявлення порушення тягне за собою накладення штрафу у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати. 
Матеріалами справи підтверджується, що 05.02.2026 Західним міжрегіональним управлінням Держпраці вже виносилося Попередження №3X/PB/22137/Ж5/17-00-07-05-17/3232313959-ТД/ДПС-ПР щодо ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю, за результатами розгляду акта перевірки від 26.12.2025. Оскільки після застосування попередження відповідачем було отримано новий акт фактичної перевірки Головного управліня ДПС від 31.12.2025 №22382/Ж5/17-00-07-05-17/3232313959), яким зафіксовано інший факт допуску неоформленого працівника ОСОБА_3 , контролюючий орган обґрунтовано кваліфікував дії позивача як повторне порушення протягом двох років, що виключає можливість повторного застосування попередження та є безальтернативною підставою для застосування штрафу у розмірі 240 000,00 грн. 
Апелянт помилково вважає, що у період дії воєнного стану він повністю звільняється від фінансової відповідальності за статтею 265 КЗпП України. Згідно з частиною 3 статті 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265 КЗпП України, не застосовуються. 
Разом з тим, як вірно зауважив суд першої інстанції, ця норма поширюється виключно на заходи державного нагляду, що здійснюються у порядку Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». 
Відповідно до абзацу 2 статті 2 вказаного Закону, його дія прямо не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення податкового контролю. Порушення позивачем трудового законодавства було виявлено у межах саме фактичної перевірки податкового органу, порядок якої суворо регламентований нормами Податкового кодексу України (статті 75, 80 ПКУ). 
Стаття 86 ПК України передбачає оформлення результатів такої перевірки виключно у формі акта (або довідки) та не наділяє податковий орган повноваженнями виносити обо`язкові до виконання «приписи про усунення порушень». Оскільки припис податковим органом не виносився і не міг бути винесений у силу закону, механізм звільнення від штрафу за умови виконання припису, передбачений статтею 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», до спірних правовідносин не застосовується. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, накладаючи на позивача штраф постановою від 26.03.2026 №ЗХ/РВ/22382/Ж5/17-00-07-05-17/3232313959-ФС, діяло обґрунтовано, в межах повноважень та на підставі належним чином оформлених матеріалів перевірки територіального органу ДПС. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 червня 2026 року у справі № 460/6849/26 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя | | С. М. Глазько
судді | | І. В. Глушко
| | Р. М. Шавель