16.07.26
22-ц/812/21/26
Провадження № 22-ц/812/21/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
16 липня 2026 року м. Миколаїв
справа № 488/2425/21
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.
із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна набутого у період шлюбу, особистою приватною власністю, за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , поданою його представником - адвокатом Гангою Дмитром Григоровичем – на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 24 липня 2025 року під головуванням судді Чернявської Я.А., повне судове рішення складено 07 серпня 2025 року,
У С Т А Н О В И В:
У липні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, який обґрунтовувала тим, що з 18 листопада 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу - 09 вересня 2014 року - ними було придбано в кредит автомобіль TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість якого на сьогодні складає близько 218 400 грн. Автомобіль був оформлений на відповідача, вони повністю погасили кредит за рахунок спільних коштів, користувалися ним разом. Останні три роки зі згоди відповідача автомобілем користувалась вона, що обумовлено тим, що вона є інвалідом І-ї групи з дитинства та використання автомобіля є для неї життєво важливим. Як вказала позивачка, після грудня 2019 року через постійні скандали вона стала проживати окремо від відповідача. В подальшому, 05 липня 2021 року відповідач забрав у неї автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, пообіцявши повернути його у вечері, однак не повернув.
Посилаючись на викладене з урахуванням уточненої позовної заяви від 14 листопада 2024 року, де ОСОБА_3 (після укладення нового шлюбу – ОСОБА_4 ) зазначала, що вона прийняла рішення переїхати до іншої країни на постійне місце проживання та використовувати спірний автомобіль не зможе, позивачка просила визнати транспортний засіб TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , поділити вказане спільне майно подружжя, визнавши за нею та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку транспортного засобу за кожним; у порядку поділу спільного майна в натурі визнати право власності на цілий цей транспортний засіб за ОСОБА_2 та стягнути з нього на її користь грошову компенсацію за 1/2 частку транспортного засобу у сумі 150 000,00 гривень.
Заперечуючи проти позову представник ОСОБА_2 - адвокат Титаренко Ю.О. - просив відмовити в задоволенні позову. Зазначав, що заявлена позивачкою вартість спірного автомобіля не відповідає дійсності, так як первісна його купівельна ціна станом на 09.09.2014 року за кредитним договором становила 196 419,40 грн, та з урахуванням 7-річної експлуатації його вартість істотно зменшилася. Крім того відповідач вважає, що автомобіль не є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки був придбаний за кошти, подаровані відповідачу його матір`ю ОСОБА_6 , яка у 2013–2014 роках мешкала в Італії та надсилала йому грошові кошти. 
Представник позивачки – адвокат Чернієнко С.А. - подала відповідь на відзив, в якому заперечує використання коштів, перерахованих матір`ю відповідача, для придбання спірного автомобіля. Зазначала, що усі платежі за автомобіль здійснювались за рахунок спільних сімейних коштів.
24 листопада 2023 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, яку обґрунтовував тим, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2021 року у справі №488/2424/21, з метою придбання власного транспортного засобу ним 09 вересня 2014 року було укладено кредитний договір №910.26682 та придбано автомобіль марки ТОУОТА, моделі Соrоllа, 2008 року випуску вартістю 194 196,40грн. При купівлі вказаного транспортного засобу він сплачував власні (особисті) кошти, які він отримав як фізична особа-підприємець. Окрім цього, сплачував кредит коштами, які надавалися його матір`ю. Натомість відповідачка не працювала, знаходилася на його повному утриманні як інвалід І-ї групи. Статусу фізичної особи-підприємця вона набула лише у 2020 році. Таким чином, вона не могла отримувати доходів за власною підприємницькою діяльністю до моменту повного погашення за кредитними зобов`язаннями. Вказував, що кредитні зобов`язання були погашені ним у 2019 році. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив визнати спірний автомобіль його особистою приватною власністю.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_3 .
Рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 24 липня 2025 року первісний позов  ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки TOYOTA, моделі Corolla, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в порядок поділу майна подружжя право власності на вказаний транспортний засіб по 1/2 частині за кожним. Визнано за ОСОБА_2 після сплати компенсації в порядку поділу майна подружжя право приватної власності на автомобіль марки TOYOTA, моделі Corolla, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1/2 ринкової вартості вказаного автомобіля в сумі 145 638 грн 50 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1456 грн 40 коп.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Ганга Д.Г., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині задоволення первісного позову, просив змінити мотивувальну частину рішення у частині встановлення судом дійсної (ринкової) вартості автомобіля, що підглядає поділу; змінити резолютивну частину рішення, прибравши з тексту висновок про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірного транспортного засобу, змінити резолютивну частину рішення, вказавши про визнання за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право приватної власності на автомобіль марки TOYOTA, моделі Corolla, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 та про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1/2 ринкової вартості автомобіля марки TOYOTA, моделі Corolla, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі — 67 250 грн 00 коп. В іншій частині рішення залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Ганга Д.Г. зазначав, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції в резолютивній частині: визнав спірний автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності. У той же час, відповідно до правових висновків Верховного Суду, які в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для врахуванням судом при прийнятті рішення, при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Також апелянт вказував, що при вирішенні питання про доцільність залишення автомобіля саме відповідачу зі стягненням з нього грошової компенсації на користь позивача суд в резолютивні частині зазначив формулювання «після сплати компенсації», чим фактично порушив статтю 264 ЦПК України, оскільки вийшов за межі позовних вимог, так як позовні вимоги позивачки з цього приводу не містили жодних формулювань та умов про визнання права власності за відповідачем. Більше того, таке формулювання суду («після сплати компенсації») взагалі є недопустимими у резолютивній частині рішення, оскільки відповідно до ч.6. ст. 265 ЦКП України висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). Рішення суду має бути безумовним, не містити у резолютивний частині жодних умов, варіантів поведінки, альтернатив тощо, має бути чітким та зрозумілим. Також апелянт категорично не погоджується з висновком суду щодо встановлення вартості автомобіля в розмірі 291 277 грн 00 коп., що була визначена судом на підставі оголошень продажу аналогічних транспортних засобів у мережі інтернет - сайту AUTO.RIA, наданих позивачкою, які не є ні звітом оцінки, ні висновком експерта. За твердженням апелянта, вказана вартість є суттєво завищеною, розрахованою без врахування реального стану автомобіля. Також зауважує, що у даній справі судом було призначено автотоварознавчу експертизу, однак її не було проведено саме у зв`язку з несплатою позивачкою вартості експертизи, що свідчить про зловживання нею своїми процесуальними правами та унеможливило встановлення дійсної ринкової вартості автомобіля під час розгляду справи у суді першої інстанції. Крім того, суд мав право визначити вартість спільного майна подружжя, виходячи з аналізу ринку аналогічного майна на час розгляду справи, в тому числі з інформації з сайту AUTO.RIA лише у випадку відчуження такого майна проти волі іншого з подружжя, чого у даному випадку у справі не було. Зазначає, що відповідно до Звіту про оцінку майна щодо ринкової вартості автомобіля від 23.11.2021 р. оціночна (ринкова) вартість КТЗ на дату оцінки складає 135 730 грн., а відповідно до Звіту про оцінку майна щодо ринкової вартості автомобіля від 23.08.2025 р. оціночна (ринкова) вартість КТЗ на дату оцінки складає 134 500 грн. При проведені вищенаведених оцінок авто суб`єкт оціночної діяльності безпосередньо проводив огляд авто, фотографував його, враховував його пробіг (218084 км.), а також його технічний стан (наявність пошкоджень переднього бамперу). За цих обставин, надані Звіти про оцінку авто, зокрема Звіт від 23.08.2025 р. про ринкову вартість авто у розмірі 134 500 грн., є належними та допустимими доказами дійсної (ринкової) вартості авто. У той же час, позивачка жодного звіту суб`єкта оціночної діяльності до суду не надавала. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 – адвокат Шиян Ю.М. - вказувала, що апелянт не наводить доказів, які б спростовували встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи або свідчили про неправильне застосування норм матеріального права, а сама по собі незгода з висновками суду та експертною оцінкою не є підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки відповідно до усталеної практики Верховного Суду переоцінка доказів не входить до меж автоматичного перегляду справи апеляційним судом без доведення істотних порушень норм права. Також вважала неналежним та недопустимим доказом висновок судової автотоварознавчої експертизи № 5576-34-25 від 15.05.2026 року, оскільки позивачка не має та не мала доступу до транспортного засобу, у зв`язку з чим була позбавлена будь-якої можливості здійснити альтернативну незалежну оцінку або перевірку фактичного технічного стану автомобіля. За таких умов експертний висновок ґрунтується на обмеженій та односторонній інформації, яка не дозволяє вважати його повним, об`єктивним та таким, що відповідає вимогам належності доказів. З урахуванням наведеного адвокат Шиян Ю.М. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін, визнати висновок судової експертизи № 5576-34-25 від 15.05.2026 року неналежним та недопустимим доказом. Крім того просила поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, так як інтереси позивачки на момент перебігу процесуального строку на подання відзиву представляв інший адвокат, який не скористався процесуальним правом на подання відзиву та не забезпечив належної реалізації права сторони на захист. Також просила викликати судового експерта Кульова О.Ю., який виконував судову автотоварознавчу експертизу № 5576-34-25 у судове засідання для надання пояснень щодо методики розрахунків, вихідних даних та зроблених висновків.
У додаткових поясненнях від 29 травня 2026 року представник ОСОБА_2 – адвокат Ганга Д.Г. – просив суд у випадку залишення спірного автомобіля TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 за ОСОБА_2 із виплатою ОСОБА_7 грошової компенсації за 1/2 частку цього автомобіля, врахувати саме дійсну ринкову вартість зазначеного транспортного засобу станом на час проведення судової автотоварознавчої експертизи, визначену висновком експерта № 5576-24 25 від 15.05.2026 року у розмірі 150 136,87 грн, а не його вартість до ДТП чи на дату ДТП, та, відповідно, визначити розмір грошової компенсації за 1/2 частку автомобіля у сумі 75 068,44 грн. Представник відповідача вказав, що оскільки до моменту поділу автомобіль був спільним майном сторін, сторони як співвласники несли наслідки зміни фактичного стану цього майна, у т.ч. у випадку дорожньо-транспортної пригоди. Інший підхід був би можливий лише за умови доведення обставин, які свідчать про недобросовісну поведінку одного з подружжя щодо спільного майна, зокрема якщо один із подружжя приховав, відчужив, знищив, пошкодив або використав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї, проти волі іншого з подружжя, не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Однак у даній справі такі обставини відсутні, винуватість ОСОБА_2 у протиправному, умисному чи недобросовісному пошкодженні спільного майна подружжя не встановлена. 
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Ганга Д.Г. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.
Позивач ОСОБА_5 та її представник в судове засідання вдруге не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, шляхом надіслані повістки до їх електронних кабінетів у системі «Електронний суд».
Від позивачки ОСОБА_5 заяв чи клопотань не надходило. Її представник – адвокат Шиян Ю.М. – 07 липня 2026 року подала заяву, у якій просила задовольнити її заяву про поновлення строку на подання відзиву, викликати експерта Кульова О.Ю. для надання пояснень щодо висновку проведеної у справі судової автотоварознавчої експертизи, розглянути вказані клопотання за відсутності представника позивачки та після їх вирішення – відкласти призначений на 07 липня 2026 року на 11.15 розгляд апеляційної скарги по суті на іншу дату у зв`язку з її захворюванням.
Статтею 372 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд вважає неповажною причину неявки представника відповідачки 07 липня 2026 року, оскільки доказів зазначеної у клопотання причини неявки не було надано. 
При цьому колегія суддів враховує, що в призначене на 16 червня 2026 року на 11год. 00хв. судове засідання позивачка та її представник – адвокат Шиян Ю.М. – не з`явились, 16 червня 2026 року адвокатом Шиян Ю.М. була подана заява, у якій вона також просила задовольнити її клопотання про поновлення строку на подання відзиву, викликати експерта Кульова О.Ю. для надання пояснень щодо висновку проведеної у справі судової автотоварознавчої експертизи, розглянути вказані клопотання за відсутності представника позивачки та після їх вирішення – відкласти призначений на 16 червня 2026 року розгляд апеляційної скарги по суті на іншу дату у зв`язку із залученням її до проведення невідкладної слідчої дії. Доказів на підтвердження зазначеної у клопотання причини неявки не було надано. 
В судовому засіданні 16 червня 2026 року протокольними ухвалами було задоволено клопотання адвоката Шиян Ю.М. про продовження строку на подачу відзиву на апеляційну скаргу та відмовлено у задоволенні клопотання про виклик експерта Кульова О.Ю. Відмовляючи у задоволенні клопотання про виклик експерта колегія суддів виходила з того, що складений ним висновок є зрозумілим та містить відповіді на поставлені на вирішення експертизи питання, а наведені представником позивачки у відзиві на апеляційну скаргу підстави для виклику експерта в судове засідання - спірність та методологічна дискусійність висновків експерта – свідчать про незгоду представника із зазначеним висновком, що не є достатньою причиною для задоволення вказаного клопотання. Також в даному судовому засіданні було задоволено клопотання адвоката Шиян Ю.М. про відкладення розгляду справи, судове засідання було призначено на 07 липня 2026 року на 11 год. 15 хв.
За таких обставин, враховуючи, що клопотання про поновлення строку на подання відзиву та виклик експерта Кульова О.Ю. вже були вирішені апеляційним судом 16.06.2026 року, нових підстав щодо необхідності виклику експерта Кульова О.Ю. клопотання адвоката Шиян Ю.М. від 07 липня 2026 року не містить, то воно підлягає залишенню без розгляду.
З огляду на викладене колегія суддів вважає можливим розглядати справу за відсутності нез`явившихся осіб.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Згідно положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Приписами частини першої статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону рішення в оскаржуваній частині відповідає не повною мірою.
Судом встановлено, що 18.11.2006 року був укладений шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_4 . 
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12.10.2021 року у справі №488/2424/21 шлюб між сторонами було розірвано. 
Під час шлюбу сторін з метою придбання автомобіля ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №910.26682 від 09.09.2014 року. Внаслідок укладання вказаного кредитного придбано автомобіль марки ТОYОТА, моделі Согоllа, 2008 року випуску вартістю 194 196,40 грн., який було зареєстровано на відповідача.
Сторонами не оспорюється, що вказаний транспортний засіб набутий сторонами по справі під час шлюбу, придбаний під час перебування у шлюбі автомобіль, що підлягає обов`язковій державній реєстрації, сторони оформили на відповідача. Відповідно до листа ПАТ «Ідея банк» від 13.06.2019 року № 06.2/88038 під час шлюбу сторін кредит було повністю погашено.
Частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Норми статті 60 СК України закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20). 
Частинами першою, другою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінивши належним чином надані сторонами докази, суд першої інстанції правильно встановив, що набутий сторонами під час перебування у шлюбі автомобіль марки ТОYОТА, моделі Соrоllа, 2008 року є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 , презумпцію спільності права власності подружжя на це майно не спростовано, частки сторін у цьому майні є рівними і підстави для відступу від засад рівності часток подружжя відсутні.
Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання спірного автомобіля його особистою власністю та задоволення позовних вимог ОСОБА_4 (до розірвання шлюбу – ОСОБА_8 ) про поділ цього автомобіля, визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль марки TOYOTA, моделі Corolla, 2008 року випуску, та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 грошової компенсацію її частки у цьому майні в розмірі  частини вартості спірного автомобіля.
Вказані висновки суду першої інстанції апелянтом не оскаржувались, а тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України в цій частині рішення апеляційним судом не переглядається.
Щодо доводів апеляційної скарги вимоги про те, що визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном подружжя та зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання - не є ефективним способом захисту, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими.
Так, приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
У постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) Велика Палата Верховного Суду вказувала, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Отже у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що встановлення належності спірного автомобіля до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення спору сторін, проте не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення. 
Також колегія погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що зазначення судом першої інстанції в резолютивніq частині рішення про визнання за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя права власності на спірний автомобіль тільки після сплати позивачці компенсації – не відповідають вимогам процесуального закону.
Так, частиною шостою статті 265 ЦКП України встановлено, що висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). 
З урахуванням наведеного, резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключення посилання про визнання автомобіля TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 об`єктом спільної сумісної власності та про те, що право приватної власності на цей автомобіль визнається за  ОСОБА_2 «після сплати компенсації».

Щодо доводів апеляційної скарги про помилкове визначення судом першої інстанції вартості спірного майна, то слід зазначити наступне.
З матеріалів справи слідує, що з метою визначення вартості спірного автомобіля ухвалою суду першої інстанції від 05 червня 2024 року було задоволено клопотання представника позивачки та призначена автотоварознавча експертиза, проте експертиза не була проведена в зв`язку з невиконанням клопотання експерта про її оплату та необхідність надання автомобіля.
Обов`язок зі сплати вартості експертизи був покладений на позивачку ОСОБА_7 , про необхідність оплати наданого експертом рахунку представник позивачки була повідомлена (т. 1 а.с. 225). Представником позивачки – адвокатом Чернієнко А.В. – була подана заява, у якій зазначено, що на думку представника, відповідач ухиляється від надання автомобіля експерту, а тому провести експертизу буде неможливо навіть у разі її оплати.
Разом із тим матеріали справи не містять повідомлення відповідача ОСОБА_2 про необхідність надання експерту автомобіля, як і відомостей про отримання ним ухвали суду про призначення експертизи, яка була постановлена судом без участі сторін. 
В зв`язку із непроведенням у справі експертизи, при встановленні вартості спірного майна суд першої інстанції керувався оголошеннями з продажу аналогічних транспортних засобів у мережі інтернет - сайту AUTO.RIA, наданими стороною позивачки та визначив вартість спірного автомобіля станом на час ухвалення судом повного рішення – 07 серпня 2025 року - 291?277,00 грн., а тому стягнув з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля в розмірі 145?638,50 грн.
На спростування визначеної судом першої інстанції вартості спірного автомобіля апелянтом при зверненні з апеляційною скаргою було одночасно заявлено клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи. 
З огляду на те, що судом першої інстанції експертиза проведена не була, апелянт не визнає вартість спірного майна, яка встановлена судом на підставі поданих позивачкою скріншотів з сайту продажу htpp://avto.ria.com на підтвердження середньої ринкової вартості автомобіля, враховуючи, що матеріали справи не містять відомостей щодо роз`яснення судом першої інстанції сторонам наслідків невчинення ними таких процесуальних дій як заявлення клопотання про призначення експертизи, в інтересах здійснення завдань правосуддя, які полягають у справедливому, неупередженому здійсненні правосуддя з метою ефективного захисту порушених прав, відповідно до вимог частин першої та другої статті 367 ЦПК України, та з метою перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та дослідження доказів що стосуються фактів, на які посилався відповідач в апеляційній скарзі, ухвалою апеляційного суду від 28 листопада 2025 року було задоволено клопотання представника відповідача про призначення судової автотоварознавчої експертизи, проведення якої було доручено Миколаївському відділенню Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
Відповідно до висновку судового експерта Кульова Олександра від 15 травня 2026 року № 5576-34-25 вартість автомобіля TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на час проведення експертизи становить 150 136 грн 87 коп. (т. 2 а.с. 194-213). 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Зазначене узгоджується з нормами СК України та правовими висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15 (провадження № 61-9018сво18).
Як зазначено вище, згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частинами першою, другою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).
Згідно статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Оцінюючи надані сторонами докази на підтвердження вартості спірного автомобіля апеляційний суд враховує, що висновок судового експерта Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України О. Кульова відповідає вимогам статті 106 ЦПК України, експерт попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (статті 384, 385 КК України), експертом був проведений безпосередній огляд спірного автомобіля, тоді як надані позивачкою скріншоти з сайту AUTO/RIA відображають цінові пропозиції щодо продажу автомобілей TOYOTA Corolla, 2008 року випуску, проте без врахування дійсного технічного стану саме спірного автомобіля зазначені цінові пропозиції не можна вважати переконливими доказами дійсної вартості спірного майна.
За такого колегія суддів вважає, що саме висновок проведеної у справі судової експертизи дозволяє з найбільшою ймовірністю встановити дійсну вартість майна на час розгляду справи, що підлягає поділу у даній справі.
Таким чином розмір грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_5 становить 75 068 грн 44 коп. (150 136 грн 87 коп. : 2).
З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції при визначенні вартості спірного майна та, відповідно при розрахунку грошової компенсації частки подружжя у неподільному майні неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, то згідно п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення в цій частині підлягає зміні.
Посилання представника позивачки у відзиві на апеляційну скаргу на пошкодження спірного автомобіля під час існування конфлікту між сторонами та наявність у неї припущень щодо навмисного зниження вартості транспортного засобу, - не можуть бути прийняті до уваги.
Так, з матеріалів справи слідує, що 12 липня 2021 року спірний автомобіль під керуванням відповідача отримав пошкодження внаслідок ДТП, що беззаперечно знизило його вартість. Вказана ДТП відбулася у період, коли подружжя перебувало у зареєстрованому шлюбі. Доказів навмисного зниження вартості транспортного засобу стороною позивача не надано.
За таких обставин вищевказані припущення представника позивачки не можна вважати обґрунтованими та такими, що спростовують встановлену експертним висновком дійсну вартість спірного майна.
Таким чином апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, виходячи з принципу пропорційності відшкодування судових витрат до задоволених вимог, розмір судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2  на користь держави (враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є особою з інвалідністю І групи) слід зменшити з 1 456 грн. 40 коп. до 750 грн 68 коп. 
За таких обставин рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2025 року в частині розподілу судового збору також підлягає зміні.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану його представником - адвокатом Гангою Дмитром Григоровичем, задовольнити.
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2025 року змінити.
Виключити з резолютивної частини рішення висновок суду про визнання об’єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 ОСОБА_3 автомобіля марки TOYOTA, моделі Corolla, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Виключити з резолютивної частини рішення висновок суду про те, що право приватної власності на автомобіль марки TOYOTA, моделі Corolla, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнається за  ОСОБА_2 після сплати компенсації.
Зменшити розмір грошової компенсації 1/2 ринкової вартості автомобіля, що підлягає стягненню з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_5 з 145 638 грн 50 коп. до 75 068 грн 44 коп. (сімдесят п`ять тисяч шістдесят вісім гривень сорок чотири копійки).
Зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2  на користь держави з 1 456 грн 40 коп. до 750 грн 68 коп. (сімсот п`ятдесят гривень шістдесят вісім копійок).
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук