ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2026 року | Луцьк | Справа № 140/12832/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Дмитрука В.В., 
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцького міськрайонного суду Волинської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулась з позовом до Луцького міськрайонного суду Волинської області (далі – відповідач 1), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області (далі – відповідач 2) про визнання протиправним та скасування наказу в.о. керівника апарату Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.02.2024 №27/02-05 «Про встановлення надбавки за вислугу років» в частині встановлення ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі у розмірі 26 відсотків посадового окладу; зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Волинській області здійснити перерахунок та виплату надбавки за вислугу років державної служби з 25.01.2024 відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу»: на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу (з урахуванням виплачених сум).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працює у Луцькому міськрайонному суді Волинської області на посаді головного спеціаліста сектору аналітично-статистичної роботи та забезпечення взаємодії із засобами масової інформації по даний час, а її стаж державної служби становить 13 років. 
Позивач вважає, що оскаржуваним наказом від 05.02.2024 №27/02-05, яким надбавку за вислугу років визначено у розмірі 26 відсотків посадового окладу, порушено її право на належний рівень оплати праці державного службовця.
Позивач зазначає, що відповідно до статей 3, 19, 43, 130 Конституції України держава зобов`язана забезпечувати права людини, а органи державної влади мають діяти лише на підставі та у спосіб, передбачені законом. Також, за змістом пункту 4 частини першої статті 7, статей 50 та 52 Закону України “Про державну службу” від 10.12.2015 №889-VІІІ, держава гарантує державним службовцям належний рівень оплати праці, а надбавка за вислугу років встановлюється у розмірі 3 відсотків посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Позивач вказує, що пунктом 13 розділу “Прикінцеві положення” Закону України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” від 19.11.2024 №4059-IX передбачено інший порядок визначення розміру надбавки за вислугу років – 2 відсотки посадового окладу за кожний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. На думку позивача, така норма фактично звужує зміст і обсяг прав державних службовців, визначених спеціальним законом, що суперечить частині третій статті 22 Конституції України.
Позивач вважає, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення спеціального закону – Закону України “Про державну службу”, а не положення Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік”, оскільки законом про державний бюджет не можуть змінюватися чи обмежуватися гарантії, встановлені іншими законами.
З огляду на викладене позивач вважає, що наказ в.о. керівника апарату Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.02.2024 №27/02-05 в оскаржуваній частині є протиправним та підлягає скасуванню.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідач 1, отримавши ухвалу про відкриття провадження, відзив на позов не подав.
Представник відповідача 2 (Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Волинській області) 03.12.2024 подала відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вказує на те, що реалізовуючи свої повноваження розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня, у спірних правовідносинах територіальне управління позбавлене можливості надавати оцінку будь-якому закону на предмет його якості та/або конституційності. Разом з тим, зазначений Закон №3460-ІХ в судовому порядку не скасовувався, неконституційним не визнавався та є чинним. Відтак, при нарахуванні та виплаті позивачу розміру надбавки за вислугу років на державній службі, територіальне управління діяло на підставі та в межах, передбачених Конституцією України, Бюджетним кодексом України та законами України.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 провадження в даній адміністративній справі зупинено, а ухвалою суду від 08.09.2026 поновлено провадження у даній справі. 
Перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 працює у Луцькому міськрайонному суді Волинської області з 14.07.2021 на посаді головного спеціаліста сектору аналітично-статистичної роботи та забезпечення взаємодії із засобами масової інформації по даний час, а її стаж державної служби станом на 25.01.2024 становить 13 років, що підтверджується наказом цього суду від 05.02.2024.
Наказом в. о. керівника апарату Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.06.2023 №99/02-05 “Про встановлення надбавки за вислугу років ОСОБА_1 ” позивачу було встановлено надбавку за вислугу років на посадах державного службовця –39 відсотків посадового окладу з 23.06.2023.
09.11.2023 Верховна Рада України ухвалила Закон України “Про Державний бюджет на 2024 рік”, яким передбачено встановлення надбавки за вислугу років державним службовцям не більше 30 відсотків посадового окладу, що менше, ніж передбачено спеціальним Законом України “Про державну службу”.
Розділом “Прикінцеві положення” Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” визначено, що у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.
При цьому, абзацом 2 пункту 12 розділу “Прикінцеві положення” Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
На виконання абзацу 2 пункту 12 розділу “Прикінцеві положення” Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” наказом в.о. керівника апарату Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.02.2024 №27/02-05 “Про встановлення надбавки за вислугу років” ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років від посадового окладу відповідно до схеми посадових окладів на посадах державної служби на основі класифікації посад у 2024 році у розмірі 26%.
Не погодившись із вищезазначеним наказом, та зважаючи на те, що внаслідок його видання порушено право на належний рівень оплати праці державних службовців, гарантований статтями 50 та 52 Закону України “Про державну службу”, позивач звернулася до суду із даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Положеннями частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до преамбули Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Згідно зі статтею 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України «Про державну службу» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина 6 статті 155 Закону № 1402-VIII).
Відповідно до частини 4 статті 150 Закону № 1402-VIII розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до найнижчої за умовами оплати праці посади державної служби, установлюється в розмірі, встановленому законодавством про державну службу.
Розмір посадових окладів інших працівників апарату суду збільшується на відповідний коефіцієнт пропорційно посадовим окладам працівників, посади яких віднесені до попередньої за умовами оплати праці посади державної служби в такому суді з урахуванням юрисдикцій державних органів.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон № 889-VIII.
Статтею 3 Закону № 889-VIII визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 7 Закону № 889-VIII державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
Згідно з частиною 1 статті 46 Закону № 889-VIII стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років.
Відповідно до частин 1-2, 4-5, 8 статті 50 Закону № 889-VIII, держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за ранг державного службовця; премії (у разі встановлення).
Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.
Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них.
Особливості оплати праці державних службовців в апаратах (секретаріатах) судів та інших органах системи правосуддя визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до частини 1 статті 52 Закону № 889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Водночас, 01.01.2024 набрав чинності Закон України №3460-ІХ, пунктом 10 розділу "Прикінцеві положення" якого установлено, що в 2024 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, крім державних органів, зазначених у пунктах 20-22 цього розділу.
Пункт 12 названого розділу передбачає, що в 2024 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з:
1) сталої заробітної плати посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України;
2) варіативної заробітної плати премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Норми Закону № 889-VIII щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Набрання чинності Законом № 3460-ІХ(зокрема, пунктом 12 його розділу «Прикінцеві положення») сприяло формуванню в позивача враження, що з 01.01.2024 питання про визначення розміру надбавки за вислугу років державним службовцям по-різному врегульовано двома окремими законами, що нібито показує наявність колізії в національному законодавстві.
Отже, у 2024 році з урахуванням вищенаведених норм права, надбавка за вислугу років на державній службі встановлена на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Суд зауважує, що на розгляді у Верховному Суді перебувала зразкова справа № 240/7215/24, предметом якої було питання правомірності виплати у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 09.11.2023 №3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік», яким зупинено дію приписів Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу».
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 у справі №240/7215/24 Суд дійшов висновку, що нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX, а саме, на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
За наслідком дослідження питання стосовно того, які норми підлягають застосуванню під час визначення розміру надбавки за вислугу років на державній службі: законодавства про державну службу чи про державний бюджет, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що у спірних правовідносинах немає колізії, а відтак немає потреби у віднайденні механізму її подолання, оскільки пізніше прийнятим Законом №3460-ІХ визначено, що норми раніше прийнятого Закону України «Про державну службу» про умови та порядок оплати праці державних службовців застосовуються лише в тій частині, що не суперечить цьому Закону. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що є пряма норма Закону №3460-ІХ, яка зупинила дію норми Закону України «Про державну службу» та чітко врегульовує особливості оплати праці певних категорій державних службовців. Тобто, норми Закону України «Про державну службу» щодо оплати праці державних службовців, які суперечать Закону України «Про державний бюджет», не застосовуються, оскільки їх дію зупинено на період чинності відповідних приписів Закону №3460-ІХ.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміни щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі в сукупності зі збільшенням посадового окладу не призвели до реального порушення будь-яких прав позивача як державного службовця, а саме лише зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не спричинило звуження соціальних гарантій і зменшення загального розміру грошової винагороди, а є складовим елементом послідовного та виваженого підходу держави до поступового підвищення конкурентоспроможності заробітних плат на посадах державної служби.
З урахуванням вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якими на 2024 рік встановлено особливий порядок визначення розміру надбавки за вислугу років для державних службовців державних органів, що провели класифікацію посад державної служби.
Оскільки Луцьким міськрайонним судом Волинської області проведено класифікацію посад державної служби, надбавка за вислугу років позивачу у 2024 році правомірно встановлена у розмірі 2 відсотків посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Отже, підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу» щодо встановлення надбавки у розмірі до 50 відсотків посадового окладу та, відповідно, для задоволення позовних вимог про скасування наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.02.2024 №27/02-05 і проведення перерахунку та виплати надбавки у більшому розмірі суд не вбачає.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.
Відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 244, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Дмитрук