ОКРЕМА ДУМКА

16 вересня 2026 року 
м. Київ

справа №990/136/26
адміністративне провадження №П/990/136/26

Рішенням від 10.09.2026 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалив:
- адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково;
- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 18.03.2026 № 75/ас-26 про визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді за критерієм особистої компетентності;
- зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України поновити участь ОСОБА_1 у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів, оголошеному рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14.09.2023 №94/зп-23, та повторно розглянути питання щодо підтвердження здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді за критерієм особистої компетентності на етапі дослідження досьє і проведення співбесіди з урахуванням правової оцінки, наданої Верховним Судом у цьому рішенні;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Суд дійшов висновку, що рішення ВККС не містить належного й достатнього обґрунтування, оскільки не розкриває змістовного зв`язку між встановленими обставинами нормативними ознаками показників особистої компетентності. При цьому Cуд підкреслив, що не оцінює замість Комісії саму по собі переконливість пояснень кандидата чи належну кількість балів, а йдеться виключно про недостатність мотивування.

МОТИВИ НЕЗГОДИ З РІШЕННЯМ

Погоджуюся із загальними підходами колегії щодо дискреційного характеру повноважень ВККС і меж судового контролю за їх реалізацією, однак не згоден з тим, як ці підходи застосовано до конкретних обставин справи.
Комісія у складі колегії з трьох членів, хоч і з розбіжністю в балах (13, 15, 17 - за показником рішучості та відповідальності; 13, 18, 17 - за показником безперервного розвитку), дійшла спільного висновку про недостатність відповідних якостей позивача. Одностайність трьох членів Комісії є вагомим аргументом на користь того, що в основі оцінки було не довільне враження одного з членів, а узгоджене, хоча й індивідуально сформоване, сприйняття діяльності позивача. Завдання суду полягає не в тому, щоб з`ясувати, чи міг хтось інший оцінити ці обставини інакше, а в тому, щоб перевірити, чи є в рішенні достатньо інформації для розуміння логіки Комісії та виключення свавілля. 

Щодо показника «рішучість та відповідальність»

За визначенням п. 2.5 Положення №20/зп-25 рішучість - це здатність судді (кандидата на посаду судді) вчасно приймати та не відкладати рішення у значущій для людини ситуації, навіть складні та непопулярні. 
Питання про застосування закону, який суперечить принципу верховенства права, або про заповнення прогалини в законодавстві за допомогою аналогії закону чи права, є не абстрактною перевіркою теоретичних знань, а прямою перевіркою того, як кандидат буде себе поводити у ситуації правової невизначеності, тобто саме тієї ситуації, яку показник рішучості й покликаний виявити. Кандидат, який не володіє інструментарієм подолання прогалин та колізій, об`єктивно позбавлений можливості впевнено та своєчасно ухвалити обґрунтоване рішення у складній справі, тому висновок Комісії про те, що недостатнє володіння цими інструментами негативно позначилося на оцінці, має очевидний і логічний зв`язок із нормативним змістом цього показника. Вимагати від Комісії окремого роз`яснення цього зв`язку, який з очевидністю випливає із самого змісту питань і відповідей означає пред`явити до вмотивування вимоги, що перевищують встановлений законом стандарт.
Аналогічне стосується й оцінки причин зміни позивачем місць роботи. Комісія не поставила позивачу в вину сам факт зміни роботи, а оцінила чи намір працювати суддею апеляційного суду, зважаючи на підвищене навантаження, суспільну увагу та професійний тиск, притаманні цій посаді. Це спосіб перевірки психологічної стійкості кандидата перед труднощами, тобто саме тієї якості, яку нормативно охоплює показник відповідальності (небажання перекладати відповідальність на інших або знімати її із себе, посилаючись на зовнішні обставини). Комісія навела в рішенні як факт зміни місць роботи, так і пояснення позивача щодо причин цього, а також зазначила мету такого дослідження, і цього достатньо, аби простежити логіку висновку. 

Щодо показника «безперервний розвиток»

На мою думку, тлумачення колегією суддів показника «безперервний розвиток» є надмірно формальним.
У цій справі Комісія оцінювала не абстрактний рівень знань позивача, а конкретну невідповідність між задекларованими самим позивачем пріоритетами розвитку та фактично продемонстрованим рівнем підготовки за цими ж напрямами. Саме позивач у письмових поясненнях назвав вивчення практики Європейського суду з прав людини одним із пріоритетних напрямів свого подальшого розвитку. Водночас під час співбесіди за висновком трьох членів Комісії він не продемонстрував розуміння змісту Конвенції, практики Європейського Суду, принципів її застосування національними судами та ролі Суду справедливості Європейського Союзу.
Це не є перевіркою теоретичних правових знань під виглядом оцінювання особистої компетентності, це перевірка того, наскільки декларація кандидата про власні зони розвитку відповідає дійсності, тобто перевірка показника, визначеного Положенням № 20/зп-25 як здатність об`єктивно оцінювати свої сильні сторони та зони розвитку та мати сформований план розвитку, визначати пріоритети щодо власного розвитку. Кандидат, який визначає певний напрям права пріоритетним для себе, але при цьому виявляє відсутність навіть базового розуміння цього напряму, демонструє насамперед не брак академічних знань як таких, а розрив між декларованою самооцінкою власних прогалин і фактичним станом справ. Установлення такого розриву є прямим, а не опосередкованим доказом недостатньої об`єктивності самооцінки кандидата, ключової нормативної ознаки цього показника. 
Колегія суддів визнала, що рівень знань кандидата може бути врахований під час оцінювання безперервного розвитку тією мірою, якою він дає інформацію про здатність кандидата виявляти власні прогалини, але після цього вимагає від Комісії окремого текстуального роз`яснення саме цього зв`язку понад те, що вже випливає із самої структури обставин, викладених у рішенні: кандидат сам визначив напрям пріоритетним, водночас не підтвердив базового рівня знань у цьому напрямі. Висновок про недостатність зусиль з виявлення та усунення власних прогалин. Встановлення додаткової вимоги мотивування там, де зв`язок обставин є очевидним із самого викладу рішення, на мою думку, є надмірно формальним підходом, що фактично покладає на Комісію обов`язок писати мотивувальну частину як не передбачено законом.
Наявність у позивача наукового ступеня, вченого звання доцента, публікацій та викладацької діяльності не спростовує, а посилює обґрунтованість висновку Комісії: саме з огляду на цей професійний рівень Комісія слушно виходила з того, що базове розуміння практики ЄСПЛ не є спеціалізованими знаннями або такими, що потребують поглибленого наукового дослідження, а тому їх відсутність у кандидата такого рівня кваліфікації є тим показовішою для оцінки об`єктивності його самооцінки власних прогалин.

Щодо доводів про дискримінацію за віковою ознакою

Я погоджуюся з висновком колегії суддів про те, що сукупність установлених обставин не є достатньою для визнання прямої чи непрямої дискримінації позивача за ознакою віку, водночас не поділяю висновку про те, що встановлені звернення членів Комісії до віку позивача мають бути враховані при перевірці вмотивованості рішення.
Колегія суддів визнає, що з відеозапису співбесіди не вбачається, що саме вік позивача був самостійною або вирішальною підставою визначення конкретних балів, а Положення №20/зп-25 не визначає вік чи послідовність кар`єри самостійними показниками. 
Отже, згадка про вік під час співбесіди - це частина обговорення професійного шляху кандидата, і досліджувати ці питання, на мою думку, Комісія мала повне право. Сам факт такого обговорення не робить рішення менш обґрунтованим і не повинен використовуватися як додатковий аргумент проти його вмотивованості.
Комісія діяла в межах наданих їй дискреційних повноважень, дотрималася встановленої законом процедури проведення кваліфікаційного оцінювання, дослідила матеріали досьє, письмові пояснення та відповіді позивача під час співбесіди в їх сукупності. Мотиви оскаржуваного рішення розкривають, які обставини Комісія визнала визначальними та яким є їхній змістовний зв`язок із нормативними ознаками показників «рішучість та відповідальність» і «безперервний розвиток». Застосоване колегією суддів тлумачення показника безперервного розвитку є надмірно формальним і фактично покладає на Комісію обов`язок деталізованого письмового обґрунтування там, де логічний зв`язок обставин з нормативним показником є очевидним із самого змісту рішення. Обставини, пов`язані зі згадуванням віку позивача під час співбесіди, не свідчать про дискримінаційний характер дій Комісії і не применшують вмотивованості прийнятого нею рішення.
З огляду на викладене оскаржуване рішення ВККС відповідає вимогам частини першої ст. 88, п. 4 ч. 3 ст. 88 Закону № 1402-VIII та критеріям ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 мало бути відмовлено в повному обсязі.

Суддя Кравчук В.М.