ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/12229/25 Суддя (судді) першої інстанції: Левченко В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Терези Ю.О.,
суддів: Аліменка В.О., Черпака Ю.К.,

за участю секретаря судового засідання: Писаренко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13.04.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області (далі - Відповідач), у якому просив:
- Постанову відділу №16 у м. Нікополь Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області серії ПН МДН 007616 від 23.10.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. - скасувати. 
- Справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 203 КУпАП, щодо ОСОБА_1 - закрити. 
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначав, що 23.10.2025 Відповідачем щодо нього складено Протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначено, що 23.10.2025 о 11:53 год за адресою: АДРЕСА_1 виявлено громадянина рф ОСОБА_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме мешкає на території України за паспортним документом (паспорт гр. рф для виїзду за кордон НОМЕР_1 ), термін дії якого закінчився 19.11.2024, що є порушенням вимог ч. ч. 1, 3 ст. 3, ч. 22 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", за що передбачена відповідальність ч. 2 ст. 203 КУпАП. Того ж дня ОСОБА_1 постановою від 23.10.2025 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13.04.2026 позов задоволено: Постанову про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення від 23 жовтня 2025 року серії ПН МДН № 007616, винесену головним спеціалістом Відділу № 16 у місті Нікополі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Вороніним Євгеном Івановичем стосовно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу - скасовано, а справу про адміністративне правопорушення закрито.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діях Позивача складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, оскільки Позивач перебуває на території України на підставі посвідки на право постійного проживання в Україні. 
Висновок суду першої інстанції ґрунтується, зокрема, на такому:
- Відповідачем не доведено незаконність перебування Позивача на території України;
- порушення громадянами російської федерації Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлене веденням в Україні воєнного стану та збройним нападом на Україну російської федерації, закриттям посольства рф в Україні, що об`єктивно не дає можливості виїхати до російської федерації та продовжити строк дії паспорта;
- під час вирішення питання про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності не встановлювався факт наявності умислу в його діях, які були пов`язані з порушенням правил перебування на території України, а відповідно, як наслідок і наявність складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП;
- проживання Позивача, який документований посвідкою на постійне проживання в Україні, з простроченим паспортом громадянина рф для виїзду за кордон не створює склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, оскільки посвідка на постійне проживання підтверджує право позивача на проживання в Україні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13.04.2026 у справі № 580/12229/25 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень і втрутився у дискреційні повноваження Відповідача, що свідчить про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

05.06.2026 ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали справи № 580/12229/25 Чорнобаївського районного суду Черкаської області.
Після надходження матеріалів справи № 580/12229/25 до Шостого апеляційного адміністративного суду справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, перевірені судом апеляційної інстанції

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у російській федерації, є громадянином цієї держави, що підтверджується свідоцтвом про народження від 22.02.1989 року серії НОМЕР_2 (а.с. 8).
З витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).
Позивач закінчив загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 2 м. Черкаси, що підтверджується свідоцтвом від 20.06.2003 серії НОМЕР_3 (а.с. 8 на звороті).
Відповідно до диплома від 19.06.2007 серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 закінчив Черкаське музичне училище ім. С.С. Гулака-Артемовського (а.с. 8 на звороті).
Починаючи з 2003 Позивач працював на території України, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_5 (а.с. 12-13).
19.11.2024 закінчився строк дії паспорту Позивача, проте, будучи громадянином російської федерації, він проживав на території України на підставі виданої йому посвідки на постійне проживання № НОМЕР_6 , орган видачі 7101, дата видачі 19.11.2014 року, термін дії не вказано (а.с. 10 на звороті).
Уповноваженою посадовою особою (головним спеціалістом) Відділу № 16 у м. Нікополь Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Вороніним Є. І. винесено постанову ПН МДН 007616 від 23.10.2025 року, якою Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за
ч. 2 ст. 203 КУпАП у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн. 
У вказаній постанові зазначено, що 23.10.2025 року виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме мешкає на території України за паспортним документом термін дії якого закінчився 19.11.2024 року, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 3, ч. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Не погодившись із застосуванням вказаного адміністративного стягнення, Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Нормативне регулювання спірних правовідносин

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП.
Відповідно до ч. 2 ст. 203 КУпАП перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, для підтвердження або спростування протиправності оскаржуваної у цій справі Постанови необхідно встановити, які саме документи дають іноземцю право проживання (перебування) в Україні.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, а також встановлює порядок в`їзду в Україну та виїзду з України таких осіб визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773).
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ч. 1 ст. 3 Закону № 3773 в редакції, чинній з 19.07.2014 і на момент притягнення Позивача до відповідальності).
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (ч. 2 ст. 3 Закону № 3773 в редакції, чинній з 19.07.2014 і на момент притягнення Позивача до відповідальності).
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (ч. 3 ст. 3 Закону № 3773).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання. Редакція норми у період з моменту одержання Позивачем посвідки на постійне проживання і до моменту притягнення його до адміністративної відповідальності не змінювалася.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа, а так само втрати чи викрадення посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (абз. 1 ч. 22 ст. 4 Закону № 3773 в редакції, чинній з 19.07.2014 і на момент притягнення Позивача до відповідальності).
Паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною (п. 16 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773).
Як встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи, 19.11.2014 Позивачу видано Посвідку на постійне проживання типу «РА», номер посвідки НОМЕР_6 (а.с. 10 зворот, далі - Посвідка).
Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773, редакція не змінювалася).
Отже, законодавець визначив, що документом на право постійного проживання в Україні є посвідка на постійне проживання.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 3773 у редакції на момент одержання Позивачем Посвідки Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.
Частина 1 ст. 4 Закону № 3773 у редакції, чинній з 19.07.2014 і станом на 19.11.2014 передбачала, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне місце проживання.
Частина 16 ст. 4 Закону № 3773 у редакції, чинній з 19.07.2014 і станом на 19.11.2014 передбачала, що іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.
Зважаючи, що матеріалами справи підтверджено збереження Позивачем громадянства рф, є очевидним, що для цілей одержання посвідки на постійне проживання Позивач належить до категорії осіб, зазначених у ч. 1 ст. 4 Закону № 3773.
З аналізу норм Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491) у різних редакціях з моменту його прийняття у 2001 і до моменту одержання Позивачем Посвідки слідує, що підставою для видачі посвідки на постійне проживання був дозвіл на імміграцію.
Отже, відповідно до абз. 3 Закону № 2491 Позивач є іммігрантом, а саме - іноземцем, який отримав дозвіл на імміграцію і дозвіл на постійне проживання.
Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону № 3773 (редакція норми не змінювалася), в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців, які постійно проживають на території України здійснюється за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання.
З комплексного аналізу наведених норм законодавства слідує, що паспорт іноземця є документом, що посвідчує зв`язок особи з відповідною іноземною державою, а посвідка на постійне проживання підтверджує законність перебування особи на території держави, яка видала таку посвідку, - України.

Оцінка суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, при вирішенні справи колегія суддів виходить з такого.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, і обґрунтував свій висновок такими доводами:
- Відповідач не довів незаконність перебування Позивача на території України, оскільки Позивач перебуває в Україні на підставі посвідки на право постійного проживання;
- відсутність у Позивача діючого паспорту зумовлена об`єктивними обставинами - нападом рф на Україну, закриттям посольства рф в Україні, що унеможливлює виїзд до рф і продовження дії паспорту;
- під час вирішення питання про притягнення Позивача до відповідальності не встановлювався факт наявності умислу в його діях.
Колегія суддів, дослідивши обставини і матеріали справи, погоджується з вказаними доводами суду першої інстанції і, оцінюючи доводи апеляційної скарги, виходить з такого.
Спір виник у зв`язку з притягненням Позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 203 КУпАП, диспозиція якої викладена у такій редакції: перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився.
Суд першої інстанції, досліджуючи обставини справи, встановив, що у діях Позивача відсутній склад адміністративного правопорушення.
Згідно з Протоколом про адміністративне правопорушення ПР МДН 007627 від 23.10.2025 (а.с. 18, далі - Протокол) і Постановою (а.с. 19), зміст встановленого правопорушення полягає у такому:
«23.10.2025р. о 11:53 за адресою: АДРЕСА_1 виявлено громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме мешкає на території України за паспортним документом (паспорт гр. рф для виїзду за кордон НОМЕР_1 ) термін дії якого закінчився 19.11.2024, що є порушенням вимог ч. 1, 3 ст. 3, ч. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Місце скоєння правопорушення: АДРЕСА_1 ».
Отже, у Протоколі і Постанові зафіксовано, що виявлено одне порушення, яке полягає саме у проживанні на території України за паспортним документом держав-агресора, строк дії якого закінчився. З позиції Відповідача слідує, що Позивач зобов`язаний вчинити активні дії до продовження строку дії паспорту, але не вчинив їх.
Досліджуючи наявність вини Позивача у вчиненні вказаного правопорушення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість продовження Позивачем строку дії паспорта у зв`язку з обставинами, які від нього не належать.
Матеріалами справи підтверджено, що на території України Позивач проживає, щонайменше, з шкільного віку: у 2003 закінчив загальноосвітню школу у м. Черкаси, що підтверджується свідоцтвом від 20.06.2003 НОМЕР_7 (а.с. 8 зворот), у 2007 закінчив Черкаське музичне училище, що підтверджується дипломом від 19.06.2007 НОМЕР_4 і атестатом від 19.06.2007 НОМЕР_8 . Долучені до матеріалів справи паспорти для виїзду за кордом громадянина рф Позивач отримував в Україні у 2003, 2008, 2014, 2019, що свідчить про добросовісне виконання обов`язку мати діючий паспортний документ країни громадянства.
Суд першої інстанції встановив, що, застосовуючи до Позивача адміністративне стягнення, Відповідач не дослідив питання наявності у діях Позивача умислу на вчинення відповідного правопорушення.
Колегія суддів також зауважує, що, враховуючи положення абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону № 3773, відсутність діючого паспорту унеможливлює легальний перетин особою кордону.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що Позивача притягнуто до адміністративного відповідальності за порушення, яке не охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 203 КУпАП, оскільки відсутність діючого паспортного документу не є тотожною відсутності документу на право проживання (перебування) в Україні.
В апеляційній скарзі Відповідач посилається на безпідставність і необґрунтованість позовної заяви та аргументів Позивача.
Суд першої інстанції надав належну і вичерпну правову оцінку твердженню про пред`явлення позову до неналежного відповідача.
Колегія суддів вважає обґрунтованим довід суду першої інстанції, що Відділ № 16 у м. Нікополі ГУ ДМС у Дніпропетровській області є структурним підрозділом ГУ ДМС у Дніпропетровській області. Саме ГУ ДМС у Дніпропетровській області реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) та є юридичною особою, яка відповідно до чинного законодавства несе відповідальність за дії своїх працівників при виконанні ними своїх службових обов`язків, а тому є належним відповідачем у даній справі. 
Колегія суддів також зауважує, що апеляційну скаргу у цій справі подано Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Відділу № 16 у м. Нікополі ГУ ДМС у Дніпропетровській області, що підтверджує правильність висновків суду першої інстанції і визначення відповідача у цьому спорі.
Твердження апеляційної скарги про роботу пунктів пропуску кордону у штатному режимі і наявність у Позивача можливості поновити строк дії паспорту громадянина рф колегія суддів відхиляє як безпідставне, оскільки таке твердження свідчить про ігнорування Відповідачем абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону № 3773, згідно з яким в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців, які постійно проживають на території України здійснюється за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання, що унеможливлює перетин кордону.
Щодо твердження про порушення Позивачем вимог міграційного законодавства, а саме - ч. 22 ст. 4 Закону № 3773 колегія суддів зауважує, що Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 203 КУпАП, яка не містить посилання на таке порушення як відсутність у особи дійсного паспортного документу і невжиття нею заходів для усунення такого порушення. Водночас Відповідач не довів, що Позивач не вчинив дії, передбачені ч. 22 ст. 4 Закону № 3773 у випадку втрати іноземцем паспортного документу.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що Відповідач, всупереч абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів правомірність накладення на Позивача адміністративного стягнення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не спростовують правильність висновків і рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів враховує, що згідно з п. 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. 
Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи на підставі належних і допустимих доказів і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 243, 250, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13.04.2026 залишити без задоволення.
Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13.04.2026 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена.

Суддя - доповідач Ю.О. Тереза

Судді В.О. Аліменко

Ю.К. Черпак