ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року місто Київ.
Справа № 759/8288/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9114/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2026 року (постановлено у складі судді Ключника А.С.)
у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; Міністерство оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу
ВСТАНОВИВ

Заявник - ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Заяву обґрунтовано тим, що починаючи з жовтня 2017 року заявник ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вступили в стосунки як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та почали проживати разом в квартирі заявника за адресою: АДРЕСА_1 .
11 листопада 2024 року ОСОБА_5 був мобілізований до лав ЗСУ, що підтверджується довідкою Форма 5 від 26.11.2024 року за № 1015/187.
17 березня 2025 року від військової частини НОМЕР_1 надійшло сповіщення № 441 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 з проханням сповістити заявника ОСОБА_2 , про те, що її цивільний чоловік солдат ОСОБА_5 зник безвісти 16 березня 2025 року під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Шевченко Покровського району Донецької області.
24 березня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_3 надіслав заявнику Сповіщення сім`ї №450/418/03.2025 про те, що ОСОБА_5 16.03.2025 року зник безвісти.
26 березня 2025 року заявниця звернулась до Святошинського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про зникнення ОСОБА_5 , в результаті чого було відкрито кримінальне провадження № 12025100080001132 від 27 березня 2025 року. Разом з цим, всі інші дії, спрямовані на пошук ОСОБА_5 , вона позбавлена можливості здійснювати, оскільки не має відповідного статусу відносно нього. При цьому, з близьких родичів ОСОБА_5 має лише матір - ОСОБА_3 .
Заявниця зазначає, що звернулась до суду з цією заявою не з метою реалізації права на отримання виплат, а для реалізації права на отримання достовірних відомостей про місцеперебування зниклої безвісти особи, оскільки ніхто інший, в тому числі близькі родичі ОСОБА_5 , життям останнього не цікавляться, жодних дій, спрямованих на його розшук, не здійснюють.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2026 року у задоволенні заяви відмовлено
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник заявника через систему «Електронний суд» 10 березня 2026 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Вказує, що судом першої інстанції проігноровано докази, що підтверджують факт проживання однією сім`єю, подані стороною позивача, а саме те, що: ОСОБА_5 при зарахуванні до військової частини заповнював анкету військовослужбовця від 08 січня 2025 року, в якій у графі «Сімейний стан» вказав ОСОБА_2 як цивільну дружину, в графі «Довірена особа» також зазначив саме заявника, у зв`язку з чим сповіщення сім`ї від 24.03.2025 року щодо зникнення безвісти ОСОБА_5 виготовлене на ім`я заявниці направлене на адресу, де вони проживали разом; квитанції за період з 2019 року по 2024 року, що підтверджують те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 здійснювали переказ коштів, поповнення рахунків один одному, що підтверджує факт спільних витрат та бюджету, а також придбавання побутової техніки та меблі за час спільного проживання; як вбачається з переписки з лікарем ОСОБА_5 у 2023 році, саме ОСОБА_2 контролювала стан здоров`я ОСОБА_5 , оплачувала його лікування; з моменту мобілізації ОСОБА_5 до лав ЗСУ, тобто з листопада 2024 року, останній майже щодня спілкувався з ОСОБА_2 по телефону та у соцмережах.
Зазначає, що саме в ОСОБА_2 наразі знаходяться особисті речі ОСОБА_5 , телефон, оригінали документів (паспорт, ідентифікаційний номер), зарплатна карта та інше, що також є підтвердженням факту спільного проживання. 
Звертає увагу, що ніхто із допитаних в суді свідків (окрім ОСОБА_8 ) не змогли підтвердити саме безпосереднє, фактичне, безперервне проживання ОСОБА_5 за тією чи іншою адресою.
Вказує, що сама ОСОБА_3 зазначила, що їй було відомий той факт, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зустрічаються, але не знає з якого часу. Зазначила, що їй відомий той факт, що ОСОБА_5 хотів зареєструвати шлюб («одружитися») з ОСОБА_2 . Підтвердила факт, що коли ОСОБА_5 лікувався в с. Вишеньки, за лікування сплачували всі разом, включаючи ОСОБА_2 ОСОБА_4 також не заперечувала проти того, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 протягом 5-7 років мали відносини як чоловік та жінка.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.
2 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив Міністерства оборони України на апеляційну скарну, якою просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Вважають, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що надані докази не доводять факту спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї на підставі якого можливо було б встановити факт проживання однією сім`ю. Більш того, пояснення, допитаних в якості свідків осіб, містять суперечливі відомості щодо спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 
8 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скарну, якою просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. А оскаржуване рішення - без змін. Вважає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, довільного тлумачення обставин, повторення позиції, вже дослідженої судом першої інстанції та не спростовують висновків суду.
Вказує, що в 2023-2024 році ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не проживали разом, оскільки в цей час ОСОБА_5 перебував на лікуванні та під домашнім арештом за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною ухвалою у кримінальному провадженні та свідками по справі.
У 2023 році, під час проходження ОСОБА_5 лікування в КНП "КМНКЛ "Соціотерапія" реабілітації у медичному центрі ГО "Інтро Рехаб", усі витрати, пов`язані з оплатою медичних послуг, придбанням лікарських засобів та перебуванням, покривалися матір`ю та сестрою ОСОБА_5 . Після реабілітації ОСОБА_5 тимчасово проживав у матері у с. Боярка з метою контролю за регулярним прийомом медикаментів. Цей період тривав близько двох місяців, після чого він повернувся до місця постійної реєстрації.
Вважає, що докази надані заявником не підтверджують достеменно проживання однією сім`єю, а лише підтверджують періодичні зв`язки. Наявність у ОСОБА_2 деяких особистих речей ОСОБА_5 пояснюється тим, що вона отримала їх від військової частини, адже ОСОБА_5 вказав її «довіреною особою» у анкеті військовослужбовця. Зазначає, що анкета військовослужбовця односторонній запис, що не є доказом фактичного проживання, не підтверджує спільний побут, бюджет та сімейні відносини. 
Зазначає, що позивач не довела постійність спільного проживання з 2018 року до моменту мобілізації у листопаді 2024 року, а майже всі докази у матеріалах справи свідчать про протилежне. Вказує, що за весь цей час у заявниці знайшлась лише одна спільна фотографія з ОСОБА_5 , що також вказує на непостійність стосунків.
Вказує, що ОСОБА_2 відмовилась надати ОСОБА_3 нотаріальну посвідчену відмову від можливих витрат одноразової грошової допомоги у зв`язку з можливою загибеллю ОСОБА_5 .
У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги. ОСОБА_10 та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_11 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно наданих свідчень ОСОБА_12 остання вказала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 2018 року проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , однак про наявність ведення побуту між ними їй не відомо, окрім сумісної купівлі продуктів харчування. Інколи зі слів свідка ОСОБА_2 та ОСОБА_5 їздили в село де доглядали двох кролів, порались на городі.
Згідно наданих свідчень ОСОБА_8 (син заявниці), останній вказав, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 2018 року проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , займались дозвіллям, купували холодильник та каво машину, із 2023 по 2024 роки ОСОБА_5 доглядав свого батька за іншою адресою.
Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , підтвердили, що з 2018 року по 2023 рік періодично бачили ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Їх спілкування з ОСОБА_5 зводилось до: «Добрий день! - До побачення!», з переломом ноги (на милицях) його не бачили. Про ведення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 спільного господарства, побуту та бюджету цим свідкам не відомо. Підтвердили, що ОСОБА_5 з 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 не бачили.
Свідки зі сторони заінтересованої особи матері ОСОБА_5 , голова правління ОСББ Митражик Раїса Миколаївна та сусідка з квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_15 підтвердили постійне місце проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 та майже щоденні контакти з ним за цією адресою, оскільки мають робочий кабінет та квартиру по сусідству на тому ж поверсі. Особа заявниці їм не відома. Не бачили, щоб ОСОБА_5 кудись переїжджав «з речами». Підтвердили факти перелому ноги, стаціонарного лікування та домашнього арешту ОСОБА_5 , що узгоджується з письмовими доказами по справі. ОСОБА_5 як був затриманий співробітниками поліції у 2023 році так і був мобілізований у 2024 році саме з адреси: АДРЕСА_2 .
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів про те, що заявниця та зниклий безвісти ОСОБА_5 мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, вели спільний побут, мали спільний бюджет, спільно харчувалися, купували майно для спільного користування, приймали участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надавали взаємну допомогу, які засвідчують реальність сімейних відносин у періоди з 2018 року до 2024 року.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
Права заінтересованих осіб знаходяться у юридичному зв`язку із суб`єктивними правами заявників і зумовлюються встановленням юридичного факту. Інтереси заінтересованих осіб можуть суперечити інтересам заявника. Отже, притягнення (вступ) цих заінтересованих осіб має важливе практичне значення, оскільки вони мають можливість у процесі розгляду справи про встановлення юридичного факту заявити про порушення чи оспорювання їхніх суб`єктивних прав.
Заінтересовані особи беруть участь у справах окремого провадження з метою захисту своїх інтересів або інтересів держави. Але на відміну від заявника ці особи самі не звертаються до суду із заявою, а вступають у вже розпочатий процес з власної ініціативи або притягуються до участі у справі судом.
ЦПК України не визначено осіб, які є заінтересованими у справах про встановлення фактів родинних відносин, які суд розглядає в порядку окремого провадження. Коло заінтересованих осіб визначається залежно від мети встановлення фактів, взаємовідносин таких осіб із заявником у зв`язку з фактами, які підлягають встановленню, і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Неправильне визначення такої особи заявником не є підставою для відмови у задоволенні заяви, оскільки заінтересовані особи повинні бути залучені до участі у справі також з ініціативи суду або можуть вступити у справу з власної ініціативи.
Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 13 червня 2024 року у справі № 333/8899/21, провадження № 61-6732св24;від 13 листопада 2024 року у справі № 308/14160/21, провадження № 61-5293св24.
Однак, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
Заінтересовані особи в окремому провадженні повинні бути залучені до участі у справі також з ініціативи суду або можуть вступити у справу з власної ініціативи.
Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 05 лютого 2025 року по справі № 183/4366/24.
Апеляційний суд враховує те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції та під час апеляційного перегляду заінтересовані особи, а саме мати зниклого безвісти ОСОБА_5 ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_4 заперечували проти факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Крім того заінтересовані особи звертали увагу що визнання такого факту породжує права заявниці, які впливають на права заінтересованих осіб, а саме права сім`ї військовослужбовця на отримання виплат.
У постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 643/14985/18-ц (провадження № 61-14325св19) вказано, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, в необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Тобто критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб. З точки зору закону під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.
Згідно чинного законодавства за військовослужбовцями безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до пункту 3 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 № 884 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2025 № 449), виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Пунктом 6 вказаного Порядку передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється:
особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
Колегія суддів встановила, що не зважаючи на те, що заявниця не є дружиною зниклого безвісти, остання в разі задоволення її заяви матиме право на звернення до суду з заявою про оголошення особи померлою, а відповідно в подальшому право на отримання виплат, передбачених у зв`язку зі смертю військовослужбовця . 
Згідно частини 1 статті 16-3 вказаного Закону одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.
У подальшому Законом України від 09 грудня 2023 року № 3515-IX, який набрав законної сили 29 березня 2024 року, до змісту ст. 16-1 вказаного Закону були внесені зміни, якими, зокрема, передбачено, що до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; інші утриманці загиблої (померлої) особи, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Отже, на рівні закону з 29 березня 2024 року закріплено право жінки, з якою загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, на отримання одноразової грошової допомоги у разі смерті військового.
Апеляційний суд також вважає, що заявником в заяві не зазначено дійсну мету встановлення факту, оскільки суду не було надано доказів наявності перешкод для заявника розшукувати зниклу безвісти особу, без наявності рішення в даній справі.
Не доведено, що від встановлення факту за яким звернулась заявниця залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, (в розрізі зазначеної мети встановлення факту) та що встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

На переконання суду заявниця діючи недобросовісно намагається встановити факт проживання однією сім`єю з іншою метою, наприклад: отрмання в подальшому в разі оголошення особи померлою , чи отримання свідоцтва про смерть членами сім`ї в інший спосіб, відповідних виплат, або ж отримання права на частку у спільному майні, придбаному під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, або спадкових прав на те рухоме майно, яке спадкується саме особами з якою проживав фактично спадкодавець. 
Таким чином, розгляд даної заяви ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу впливає на обсяг прав та обов`язків сестри зниклого безвісти ОСОБА_10 та матері ОСОБА_3 , які категорично заперечують такий факт. Отже, між ними існує спір з приводу права на отримання в майбутньому виплат, передбачених законом. 
Посилання заявниці на те, що метою встановлення факту проживання однією сім`єю не є отримання передбачених законом виплат, апеляційний суд відхиляє, оскільки незважаючи на дійсну мету подання такої заяви, у випадку її задоволення ОСОБА_2 набуває право на такі виплати, що автоматично впливає на обсяг прав та обов`язків заінтересованих сторін у даній справі.
Відтак, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_2 , не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_2 про встановлення факту з підстав, передбачених частиною шостою статті 294, частиною четвертою статті 315 ЦПК України. 
Залишення без розгляду заяви не позбавляє ОСОБА_16 права звернутися до суду відповідної юрисдикції для вирішення спору в порядку позовного провадження, в якому одночасно заявник матиме право доводити факт проживання без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 .
Керуючись ст. ст. 294, 315, 367-368, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2026 року скасувати, ухваливши нове, яким заяву  ОСОБА_2  про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу залишити без розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 08 липня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа 

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова