СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/13807/25
пр. № 2/759/1225/26
12 травня 2026 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кравченка Ю.В., за участю секретаря судового засідання Немировської А.М., представника позивача, адвокатки Ільїної Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
І. Позиції сторін
Аргументи позивача
23 червня 2025 року до суду засобами через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана 20 червня 2025 року адвокаткою Ільїною Д.В., до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позов обґрунтований тим, що:
- з 29 квітня 1978 року позивач і відповідачка перебувають у зареєстрованому шлюбі;
- за час шлюбу позивач і відповідачка набули право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 (далі також - квартира) та на автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1975 см3 (далі також - автомобіль),
- право власності на квартиру та автомобіль зареєстроване за відповідачкою;
- про поділ указаного майна в позасудовому порядку позивач і відповідачка не домовилися.
З урахуванням викладеного, просив визнати за ним та за відповідачкою право власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру за кожним, стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію половини вартості автомобіля в сумі 150 000,00 гривень.
У судовому засіданні представник позивача, адвокатка Ільїна Д.В., позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечила.
Аргументи відповідачки
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. 
Відзив на позовну заяву ОСОБА_2 не подала.
ІІ. Процесуальні дії суду
05 червня 2026 ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на квартиру.
11 червня 2025 року суд постановив ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на квартиру.
30 червня 2025 року суд під головуванням судді Шум Л.М. постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.
11 грудня 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті.
Відповідно до розпорядження керівника апарату Святошинського районного суду міста Києва № 85 від 12.03.2026 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи № 759/13807/25.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2026 головуючим суддею визначено Кравченка Юрія Вікторовича.
20 березня 2026 року суд постановив ухвалу про прийняття справи до провадження та її розгляд зі стадії розгляду справи по суті, призначив судове засідання на 12 травня 2026 року.
07 травня 2026 року представник позивачки, адвокатка Ільїна Д.В., на електронну пошту суду подала заяву про участь у судовому засіданні, призначеному на 12 травня 2026 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Зазначене клопотання суд задовольнив, про що 08 травня 2026 року постановив відповідну ухвалу.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на те, що відповідачка відзив на позовну заяву не подала, у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, а також ураховуючи те, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечив, суд без оформлення окремого документа ухвалив провести заочний розгляд справи.
ІІІ. Обставини, які встановив суд
29 квітня 1978 року позивач і відповідачка зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим відділом запису актів громадянського стану Центрального палацу одруження міста Києва 29.04.1978, актовий запис № 1328 (а.с. 10).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 429390520 від 30.05.2025 власником квартири є ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. 15.06.2016 за р. № 1194 (а.с. 10-11).
Згідно з листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві № 31/26/09/1151-аз/03-2025-1110-2025 від 30.05.2025 автомобіль зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 20 червня 2015 року (а.с. 11).
Згідно з висновком про вартість майна, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Експерт-Альянс» 03.06.2025 ринкова вартість автомобіля становить 300 000,00 гривень (а.с. 12-13).
ІV. Мотиви суду
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України.
Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21.11.2018.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна за змістом норма закріплена у ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків передбачених Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Відповідно до положень ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки
Отже, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки за правилами ч. 2 ст. 364 ЦК України.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
V. Оцінка і висновки суду
У справі, що розглядається, за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у власність квартиру та автомобіль, право власності на які зареєстроване за ОСОБА_2 ..
У силу приписів ст. 60, 61, 63 СК України квартира та автомобіль належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності;
Доказів укладення шлюбного договору між сторонами, а так само доказів наявності будь-яких інших домовленостей щодо квартири та автомобіля матеріали справи не містять; отже, частки сторін у праві власності на квартиру та автомобіль є рівними, тому,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 (одній другій) частці у праві власності на квартиру та автомобіль;
Очевидно, що автомобіль є неподільною річчю, тому позивач вправі вимагати від відповідачки сплати компенсації половини його вартості.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, не скористалася своїми процесуальними правами учасника справи, не подала відзиву на позов та не надала суду будь-яких доказів, якщо у неї такі існували, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог.
За таких обставин, суд констатує, що права позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру та стягнення на його користь компенсації половини його вартості автомобіля.
З урахуванням викладеного, суд задовольняє позов повністю.
VІІ. Розподіл судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Позивач при поданні позову сплатив судовий збір у сумі 9 600,00 гривень, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки АТ «Ощадбанк» № 5 від 27.06.2025 (а.с. 34).
Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
На підставі викладеного вище, керуючись ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 247, 259, 263-265, 273, 280, 282, 288, 289, 354, 355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,63 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 948836980000.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,63 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 948836980000.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу HYUNDAI TUCSON, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1975 см3 в сумі 150 000 гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 9600,00 гривень.
Заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ).
Відповідачка:  ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).
Повне рішення суду складене 22 травня 2026 року.

Суддя          Ю.В. Кравченко