Справа № 686/16278/26
Провадження № 1-кп/686/1944/26 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року м. Хмельницький
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:
головуючої - судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №12026243000000898 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Колибаївка Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, працюючого спеціалістом у ФОП « ОСОБА_5 », раніше судимого: 
- 12.05.2026 р. Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області за ч.1 ст.382 КК України на 1 рік позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, з іспитовим строком 1 рік, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України,
встановив: 
ОСОБА_4 умисно невиконав постанови суду, що набрали законної сили, за таких обставин.
Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01.05.2023 р. (у справі 686/3881/23), яка набрала законної сили 12.05.2023 р., ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40800 гривень, з позбавленням права керування транспортним засобом на строк п`ять років без оплатного вилучення транспортного засобу.
Також, постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17.11.2025 р. (у справі 686/32538/25), яка набрала законної сили 28.11.2025 р., ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40800 гривень, з позбавленням права керування транспортним засобом на строк шість років без оплатного вилучення транспортного засобу.
Однак, ОСОБА_4 , будучи особою, позбавленою права керування транспортними засобами строком на 5 та 6 років, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільнонебезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільнонебезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення ч.2 cт.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та ч.1 ст.129 Конституції України, відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на території України, будучи обізнаним про наявність, постановлених щодо нього, вищевказаних судових рішень, які набрали законної сили та підлягають обов`язковому виконанню, маючи реальну можливість їх виконати, однак свідомо ігноруючи встановлену заборону, 25 квітня 2026 року, близько 11 год. 09 хв., керував транспортним засобом марки «Volkswagen», моделі «Роlо», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул.Кам`янецькій, 115, у місті Хмельницькому, де був зупинений працівниками Управління патрульної поліції в Хмельницькій області. Тобто, своїми умисними діями ОСОБА_4 не виконував постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01.05.2023 р. (у справі №686/3881/23) та від 17.11.2025 р. (у справі 686/32538/25), що набрали законної сили, чим порушив встановлений законом порядок виконання судових рішень.
За умисне невиконання постанов суду, що набрали законної сили, ОСОБА_4 підлягає кримінальній відповідальності за ч.1 ст.382 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, щиро розкаявся та пояснив, що він був обізнаним про позбавлення його права керування транспортними засобами постановами Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01.05.2023 р. (у справі №686/3881/23) та від 17.11.2025 р. (у справі 686/32538/25), які набрали законної сили, разом з цим, від виконання даних постанов суду він ухилявся та продовжував керувати транспортним засобом, оскільки не був обізнаним про кримінальну складову його діяння та думав, що за таке він може бути покараним лише штрафами. Так, у силу певних причин (які ОСОБА_4 озвучувати не забажав), він мав потребу скористатись автомобілем та знаючи, що права керування транспортними засобами він позбавлений, всеодно сів за кермо автомобіля марки та моделі «Volkswagen Роlо», д.н.з. НОМЕР_1 , і керував ним близько 11 год. 09 хв. 25.04.2026 р. по вул.Кам`янецькій, 115, у місті Хмельницькому, де був зупинений працівниками патрульної поліції, які й викликали слідчо-оперативну групу. Таке діяння ОСОБА_4 вчинив не вперше, оскільки до вказаної події він цим же транспортним засобом керував і 01.04.2026 р., коли також на місце події викликалась слідчо-оперативна група, проте за це правопорушення ОСОБА_4 вже поніс відповідальність. Має обвинувачений на сьогоднішній день заборгованість зі сплати призначених судом штрафів, суми яких частково погасив, однак які не взмозі погасити повністю, тому постанови суду перебувають на примусовому виконанні. Жодних обставин, викладених в обвинувальному акті, ОСОБА_4 не оспорює, вважає, що умисно не виконуючи постанови суду, які набрали законної сили, він вчинив неправильно, на той час не думав, що в його діях є кримінальна складова, однак на даний час він критично оцінив свої протиправні дії, щиро шкодує про вчинене, а з урахуванням того, що позбавленим права керування транспортними засобами ОСОБА_4 буде протягом тривалого строку, тому керувати транспортними засобами він більше ніколи не буде, оскільки не хоче бути злісним рецидивістом. У майбутньому ОСОБА_4 порушувати закони не буде, знає, що за свої дії повинен понести покарання, у визначенні міри якого повністю покладається на правосуддя.
Вищевказані обставини вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення ніким не оспорюються, а тому, у відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши в усіх учасників судового провадження чи правильно вони розуміють зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши їм, що в такому разі вони будуть позбавлені можливості оскаржувати ці обставини в апеляційному поряду, судом, за згодою усіх учасників судового провадження, визнано недоцільним дослідження інших доказів щодо вищевказаних фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються.
За таких обставин, суд вважає доведеним те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.382 КК України, - умисне невиконання постанов суду, що набрали законної сили.
Обвинувачений ОСОБА_4 на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, будь-яким психічним захворюванням чи тимчасовим розладом психічної діяльності, які б позбавляли його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, на той час не страждав, не страждає на такі і в теперішній час, поводиться адекватно. Тому суд визнає ОСОБА_4 осудним та відповідальним за скоєне.
При обранні обвинуваченому виду та міри покарання, судом враховуються визначенні ст.65 КК України загальні засади призначення покарання, у тому числі: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа виного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також положення ч.2 ст. 50 КК України, згідно з якими, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. 
Суд враховує, що ОСОБА_4 вчинив умисний нетяжкий злочин, передбачений ч.1 ст.382 КК України, який визначається високим ступенем небезпечності для суспільства, проте ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, щиро розкаявся, що пом`якшує йому покарання. Обставиною, яка обтяжує покарання, є вчинення злочину особою повторно.
При цьому, визнаючи щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, суд враховує, що ОСОБА_4 визнав факт вчинення інкримінованого йому злочину, відверто визнав свою провину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, щиро жалкує з приводу цього та осуджує свою поведінку. Саме така поведінка обвинуваченого, як зазначив Верховний Суд у постанові від 18.09.2019 року (справа №166/1065/18), свідчить про щире каяття.
Також суд враховує, що ОСОБА_4 є раніше судимою особою, яка позитивно характеризується, неодружений, офіційно працевлаштований, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії нетяжкого злочину, від якого негативні наслідки для життя і здоров`я людей не настали.
Суд ураховує також позитивну посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 , до належної процесуальної поведінки якого сторона обвинувачення претензій не мала. 
Окрім того, судом встановлено, що відносно ОСОБА_4 12.05.2026 р. Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області було ухвалено вирок, яким визнано ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування цього покарання з випробуванням, зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік, який ухвалено обчислювати з моменту проголошення вироку суду. Тобто, після постановлення вказаного вироку було встановлено, що ОСОБА_4 25.04.2026 р., за викладених вище обставин, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.382 КК України, що є підставою для призначення йому покарання за правилами, передбаченими ч.4 ст.70 КК України.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.09.2019 р. у справі № 199/1496/17, кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК України, не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком. Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч.4 ст. 70 КК України, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст.75 КК України.
Норми кримінального законодавства наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Така функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 15.01.2024 р. у справі №722/594/22 вказала: виправлення як мета покарання - це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримають його в подальшому від вчинення нових кримінальних правопорушень. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Санкція ч.1 ст.382 КК України передбачає покарання у виді штрафу від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк до трьох років.
Відповідно до ч.2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Приймаючи до уваги характер діяння і спосіб його вчинення, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного та його майнового стану, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, позицій сторін кримінального провадження щодо призначення покарання, висновку органу пробації щодо високого ризику вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та середнього ризику його небезпеки для суспільства, в тому числі окремих осіб, а також щодо того, що виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб), суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 слід призначити покарання за ч.1 ст.382 КК України у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією цієї статті. Враховуючи, що ОСОБА_4 вчинив вищевказаний злочин до постановлення попереднього вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.05.2026 р., згідно з яким йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік (зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік), яке не відбуте, тому на підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком, із покаранням, призначеним за попереднім вироком, слід визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.
Разом з тим, враховуючи особу ОСОБА_4 , який на час вчинення злочину не був судимим, позитивно характеризується, офіційно працевлаштований, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, критично переоцінив свої дії, внаслідок чого в нього відбулись суттєві позитивні зміни соціальних орієнтирів, що знижує рівень його соціальної небезпечності, конкретні обставини вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, його тяжкість, поведінку обвинуваченого після вчиненого, висновок органу з питань пробації про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, а також інші в сукупності обставини і їх поєднання, які пом`якшують покарання та знижують ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства, суд приходить до висновку, що на підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 від відбування вказаного основного покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, слід звільнити з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік, та з покладенням на нього, передбачених ст.76 КК України, обов`язків.
На переконання суду, саме таке покарання, принцип його призначення за сукупністю кримінальних правопорушень (шляхом часткового складання призначених покарань) та звільнення від відбування цього покарання з випробуванням, у даному випадку буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Необхідності у застосуванні принципу повного складання призначених покарань і підстав для призначення ОСОБА_4 більш суворого покарання, ніж означене вище, чи більш м`якого покарання, враховуючи характер діяння, спосіб його скоєння, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, всі відомості про особу обвинуваченого, його майновий стан, а також положення ст.65 КК України, суд не вбачає.
Поряд з цим суд також враховує, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, має бути відповідним до скоєного, тобто необхідним та достатнім для виправлення особи, яка вчинила кримінальні правопорушення, а також для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами. 
У справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти росії» від 24.03.05 суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмайлов проти росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези суду щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».
Надані прокурором документи слід зберігати у матеріалах справи, окрім того, визнанні документами оптичні носії інформації (2 DVD-R диски з відеозаписами) - залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
Кримінальним правопорушенням майнової шкоди не завдано, цивільний позов не заявлявся, речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні, запобіжний захід стосовно обвинуваченого під час досудового розслідування не обирався і підстав для його застосування до набрання вироком законної сили суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 368 - 371, 374 - 376, 394, 395, 532 КПК України,
ухвалив:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
У силу ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком, із покаранням, призначеним вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2026 року, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування остаточно призначеного цим вироком основного покарання, у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць, з випробуванням і встановити йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.
У відповідності до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На підставі частини 1 статті 165 КВК України іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку - з 14 липня 2026 року.
Документи, надані прокурором, - зберігати в матеріалах справи, а визнанні документами оптичні носії інформації (2 DVD-R диски з відеозаписами) - залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Апеляційна скарга подається через Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку, після його проголошення, негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя