Справа № 212/8547/26 
2/212/5984/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2026 року м. Кривий Ріг 

Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі: Головуючого судді - Власенко М.Д., за участю секретаря судового засідання – Машошиної Ю.О., розглянувши в порядку ст.247 ЦПК України за відсутності учасників справи та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-
В С Т А Н О В И В:
У червні 2026 року адвокат Лященко А.М., що діє в інтересах позивача звернулась до суду із позовом до відповідача з вимогою про розірвання шлюбу між сторонами. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 08 квітня 2023 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Одруження з відповідачем виявилось невдалим, подружнє життя з відповідачем не склалось через різні погляди на сімейне життя, виховання дитини, сімейні цінності та ведення домашнього господарства. Сторони спільно не проживають, тому позивач вважає, що сім`ю зберегти неможливо.
Ухвалою суду від 16 червня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Від представника відповідача – адвоката Тимощук А.В. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказано, що відповідач визнає наявність певних труднощів у сімейних відносинах, які виникли на тлі значного емоційного та психологічного навантаження, пов`язаного з умовами воєнного стану, зміною життєвих обставин, адаптацією до нового етапу сімейного життя та батьківства. Разом з тим, зазначені труднощі не свідчать про остаточний і безповоротний розпад сім`ї. Відповідач вважає, що між сторонами має місце кризовий етап сімейних відносин, висловлює щире бажання зберегти шлюбні відносини, налагодити взаєморозуміння з позивачем та забезпечити дитині можливість виховуватись у повноцінній сім`ї. Не відповідає дійсності твердження позивача про те, що сторони не проживають разом понад один рік, фактично сторони спільно проживали до 21 квітня 2026 року, коли позивач тимчасово залишила місце спільного проживання. Також, не відповідає дійсності твердження позивача про те, що останньою відомою адресою проживання сторін є місто Кривий Ріг, хоча фактично останнім спільним місцем проживання та реєстрації сторін і їхньої спільної дитини була адреса у Федеративній Республіці Німеччина. Зазначена обставина також спростовує твердження позивача про тривале окреме проживання сторін та підтверджує, що ще у березні 2026 року сторони продовжували вести спільне сімейне життя та були зареєстровані за однією адресою разом зі своєю малолітньою дитиною. Таким чином, період окремого проживання сторін є незначним і становить приблизно два місяці, що не може свідчити про тривалий фактичний розпад сімейних відносин. Враховуючи викладене, просять суд надати сторонам строк для примирення терміном шість місяців.
Від представника позивача – адвоката Лященко А.М. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій вказано, що позивач не вбачає за можливе та не бажає відновлювати спільне проживання з відповідачем у Республіці Німеччині, оскільки пов`язує своє подальше життя та майбутнє дитини з проживанням в Україні без відповідача і наданий відповідачем документ, який може свідчити про спільне проживання за однією адресою жодним чином не може свідчити про фактичне ведення подружнього життя. Між сторонами був відсутній спільний побут, взаємна підтримка та характерні для сім`ї відносини, а їх співіснування мало формальний характер і не відновлювало сімейних відносин у їхньому змісті. Кожен зі сторін живе своїм життям та приймає одноосібні рішення в усіх питаннях, які випливають з шлюбних, без погодження іншої сторони шлюбу, у власних інтересах. Крім того, наявність спільної дитини сама по собі не є підставою для примусового збереження шлюбу або заперечення проти його розірвання, оскільки вирішальним є стан сімейних відносин між подружжям, зокрема наявність чи відсутність спільного побуту, взаємної підтримки та сімейних відносин. Надання строку для примирення у даній ситуації не сприятиме відновленню сім`ї, а навпаки штучно затягуватиме судовий розгляд та фактично обмежуватиме позивачку у можливості вільно реалізовувати свої майнові та особисті права, зокрема щодо організації життя та розпорядження своїм майном. Більше того, викладені у відзиві доводи відповідача та наполягання на примиренні фактично є формою психологічного тиску на позивачку, спрямованого на примушування її до збереження формального шлюбу всупереч її волі. За таких обставин будь-яке надання строку для примирення є не лише безпідставним, але й таким, що суперечить принципу добровільності шлюбу та фактично створює додатковий тиск на позивачку Враховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Від представника відповідача – адвоката Тимощук А.В. на адресу суду надійшли заперечення, у яких вказано, що відповідачем надано документальне підтвердження того, що станом на 06 березня 2026 року сторони були офіційно зареєстровані за однією адресою в Німеччині, що підтверджує існування спільного місця проживання сім`ї менш ніж за два місяці до виїзду позивачки та свідчить про збереження сімейного зв`язку між сторонами та наявність спільного побуту. Твердження позивачки про те, що проживання сторін у різних країнах саме по собі свідчить про повний розпад сім`ї, є безпідставним. В умовах воєнного стану та вимушеної міграції значна кількість українських сімей тимчасово проживає у різних країнах, підтримуючи при цьому шлюбні та сімейні відносини, сам факт проживання у різних державах не є автоматичним доказом припинення сімейних відносин. З моменту фактичного роз`їзду сторін до подання позову минув надзвичайно короткий проміжок часу, а тому твердження про остаточний і безповоротний розпад сім`ї є передчасним, особливо з урахуванням того, що сторони перебувають у шлюбі лише три роки та мають малолітню дитину. Також безпідставними є твердження позивачки про нібито психологічний тиск з боку відповідача. Відповідач реалізує передбачене законом право висловити свою позицію у справі і звернення до суду з клопотанням про надання строку для примирення не може розцінюватися як тиск. Відповідач не заперечує права позивачки звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак вважає, що наявні обставини свідчать про доцільність надання сторонам строку для примирення.
Також, на адресу суду від представника відповідача - адвоката Тимощук А.В. надійшла заяву, у якій зазначено, що після подання відзиву на позовну заяву та з урахуванням подальшого розвитку сімейних відносин відповідач переглянув свою процесуальну позицію щодо предмета спору. Відповідач і надалі не погоджується з низкою фактичних обставин, викладених у позовній заяві, оскільки вони не відповідають реальному перебігу сімейного життя сторін та подані у викривленому вигляді. Після фактичного припинення спільного проживання позивач в односторонньому порядку, без погодження з відповідачем, змінила звичне місце проживання їхньої малолітньої дитини, вивезла її з Федеративної Республіки Німеччина до України - держави, на території якої тривають активні бойові дії, що призвело до зміни умов проживання дитини та обмежили можливість відповідача повноцінно брати участь у щоденному вихованні сина. Відповідач не погоджується з такими діями позивача, однак свідомо не має наміру перетворювати даний спір про розірвання шлюбу на конфлікт між батьками чи використовувати судовий процес як засіб взаємного тиску. Враховуючи викладене, просить задовольнити позов про розірвання шлюбу.
Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст.206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_4 ) уклали шлюб 08 квітня 2023 року, про що Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 08 квітня 2023 року зроблено відповідний актовий запис № 155, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та Актовим записом про шлюб із застосунку “Дія” (а.с.3, 10).
Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, актовий запис № 428 від 28 серпня 2023 року, що зроблений Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.9).
Із позовної заяви вбачається, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільного господарства. Позивач зазначає, що фактично сім`я припинила своє існування.
Задовольняючи позов, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово “сімейний” засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово “союз” підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, в той час як сторони не мають наміру зберегти шлюб.
Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя” проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Відповідно до ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається.
Відповідно до ч.3, 4 ст.56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до вимог ч.1 ст.110 Сімейного Кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.
Статтею 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачено, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Аналізуючи та оцінюючи всі вищевикладені обставини у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що шлюб підлягає розірванню, так як сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини існують лише формально, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть.
Згідно до ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.
Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, які міститься в матеріалах справи, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1064,96 грн., які було сплачено позивачем із застосуванням понижуючого коефіцієнту 0,8, оскільки позов було подано до суду в електронному вигляді з використанням підсистеми ЕСІТС “Електронний суд”.
Керуючись ст.ст.24, 104, 110, 112, 113, 114 Сімейного кодексу України, ст.ст.4, 12, 13, 76-83, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, - 
У Х В А Л И В :
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.
Шлюб, зареєстрований 08 квітня 2023 року Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 155 між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки міста Кривого Рогу Дніпропетровської області - розірвати.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 - залишити прізвище " ОСОБА_5 ".
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 копійок.
Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та поставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 
Повний текст рішення, складено та підписано без проголошення 13 липня 2026 року.

Суддя М.Д. Власенко