Справа № 524/6133/26
Провадження №2/524/5459/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.07.2026 року 
Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі:
головуючого судді Ковальчук Т. М., 
за участю секретаря судового засідання Воблікової І. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за сплачені житлово-комунальні послуги,
УСТАНОВИВ:
У травні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 : 50 % коштів, сплачених за утримання будинку за період із липня 2025 року по березень 2026 року в сумі 2740,50 грн; 50 % коштів, сплачених за послуги з централізованого теплопостачання за період із листопада 2025 року по березень 2026 року в сумі 7416, 55 грн, а також 1331,20 грн сплаченого судового збору та 5000,00 грн витрат на правничу допомогу.
На обґрунтування позову зазначила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука у справі № 524/6167/15-ц, що набрало законної сили 30 грудня 2025 року. За час перебування у шлюбі була придбана квартира АДРЕСА_1 , титульним власником якої зазначено ОСОБА_1 . Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 18 вересня 2023 року у справі № 524/5328/22 припинене право спільної сумісної власності на цю квартиру та в порядку поділу за позивачем та відповідачем у цій справі визнано по 1/2 частині. Таким чином, останні є співвласниками зазначеної вище квартири у рівних частках, тому у межах цих часток зобов`язані утримувати належне їм майно, проте ОСОБА_2 відмовляється утримувати спільне майно, а весь тягар несе ОСОБА_1 . Так, за період із листопада 2025 року по березень 2026 року нею сплачено 14833,10 грн за надані послуги з теплопостачання, а за період із липня 2025 року по березень 2026 року – 5481,00 грн за надані послуги з утримання будинку. 
Ухвалою від 22 травня 2026 року Автозаводський районний суд міста Кременчука відкрив провадження у справі для розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому, не заперечуючи свого обов`язку щодо утримання належного йому майна, зазначив, що не ухиляється від виконання своїх обов`язків співвласника майна та готовий сплатити документально підтверджену та обґрунтовану частину витрат після перевірки судом правильності їх розрахунку. При цьому зауважив, що у зазначеній квартирі не проживає та житлово-комунальними послугами не користується з 01 жовтня 2025 року. Звертаючи увагу на склад та структуру заявлених позивачем до стягнення нарахувань, зазначив, що частина заявлених до стягнення платежів може стосуватися послуг, обсяг яких залежить від фактичного проживання та споживання відповідних ресурсів, що виключає покладення на нього обов`язку з оплати послуг, якими фактично користуються позивач та їх спільна неповнолітня дочка, які проживають у цій квартирі. Також зауважив, що з 01 жовтня 2025 року по 16 червня 2026 року щодо нього діяв обмежувальний припис, яким було заборонено наближатися до місця проживання ОСОБА_1 та контактувати з нею, у зв`язку з чим він не мав можливості врегулювати питання оплати житлово-комунальних послуг, а остання не зверталася до нього з приводу цього питання. Окрім того, відповідач послався на необґрунтованість та не співмірність заявлених позивачем витрат на правничу допомогу.
Представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його та позивача участі, позов підтримав та просив його задовольнити.
Відповідач також звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, просив під час розгляду справи врахувати надані ним письмові заперечення.
В силу вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Зі змісту статей 319 та 322 ЦК України вбачається, що власність зобов`язує; власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
За змістом пункту 5 частини другої статті 7 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
За правилами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Суд установив, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 вересня 2023 року у порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Водночас тягар щодо утримання вказаного майна одноособово несе позивач, яка проживає у цій квартирі разом із неповнолітньою дочкою, що підтверджується долученими копіями платіжних доручень про оплату комунальних послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , а також наданими ТОВ «Житлорембудсервіс» та Кременчуцькою ТЕЦ відповідями. Зокрема, ОСОБА_1 оплатила 14833,10 грн за послуги з постачання теплової енергії за період із листопада 2025 року по березень 2026 року, а також 5481,00 грн за утримання будинку за період із липня 2025 року по березень 2026 року.
Згідно з частиною першою статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованій у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги – регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Судом не встановлено наявності домовленості між сторонами щодо утримання спільного майна (квартири); відповідач, як співвласник такого майна не здійснював оплату комунальних платежів, натомість позивачем оплачено відповідні послуги за вказаний вище період.
Відповідач протилежного суду не довів; наведені позивачем обставини, зокрема, щодо правильності здійснених позивачем розрахунків, не спростував.
Ураховуючи наведене, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 50% сплачених сум за житлово-комунальні послуги та послуги з централізованого теплопостачання.
При цьому суд не бере до уваги доводи відповідача щодо непроживання у квартирі та некористування відповідними послугами, оскільки положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих послуг, незалежно від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. 
Суд звертає увагу, що чинне законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг розмежовує послуги, нарахування за якими залежить від обсягу фактичного споживання, та послуги, обов`язок оплати яких безпосередньо пов`язаний із самим фактом володіння нерухомим майном. Так, в силу вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на власника майна, зокрема, покладається обов`язок щодо оплати послуг з опалення, утримання будинку та прибудинкової території, незалежно від фактичного проживання його у житловому приміщенні. 
Окрім того, суд критично оцінює посилання відповідача на обмежувальний припис як на перешкоду для добровільного виконання ним своїх обов`язків власника майна, оскільки встановлені судом обмеження щодо доступу, зокрема, до житлового приміщення не припиняють право власності відповідача на це майно, а отже, не звільняють його від виконання обов`язків, передбачених статтею 322 ЦК України.
Водночас суд погоджується з доводами ОСОБА_2 щодо наявності підстав для зменшення суми понесених ОСОБА_1 витрат на оплату правничих послуг.
За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За правилами пункту 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмі р таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
У статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 і підтримані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 та Додатковій постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року у справі № 340/8675/23.
У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України (критерії співмірності) суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Окрім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені, зокрема, частиною третьою статті 141 ЦПК України (критерії пропорційності і обґрунтованості), може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
У постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3098/20 Верховний Суд зазначав, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Звертаючись до суду, позивач просив стягнути 5000,00 грн витрат на правову допомогу, на підтвердження понесення яких долучив до позовної заяви: договір про надання правової допомоги від 05 травня 2026 року, квитанцію про отримання 5000,00 грн, а також розрахунок витрат за надання професійної правничої допомоги.
Ураховуючи, що до переліку послуг згідно з наданим суду розрахунком включено участь у судових засіданнях у сумі 1000,00 грн, які у цій справі проводилися без участі сторін, суд вбачає наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 4000,00 грн за надання послуг щодо консультації клієнта та складання позовної заяви.
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати щодо сплати 1331,20 грн судового збору.
Керуючись статтями 137, 141, 178, 247, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 50 % коштів, сплачених за утримання будинку за період із липня 2025 року по березень 2026 року в сумі 2740 (дві тисячі сімсот сорок) грн 50 коп.; 50 % коштів, сплачених за послуги з централізованого теплопостачання за період із листопада 2025 року по березень 2026 року в сумі 7416 (сім тисяч чотириста шістнадцять) грн 55 коп., а також 1331 (одну тисячу триста тридцять одну) грн 20 коп. сплаченого судового збору та 4000 (чотири тисячі) витрат на правничу допомогу.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Повне судове рішення складено 21 липня 2026 року.
Суддя Т. М. Ковальчук