ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.05.2025 | Справа № 910/9245/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., розглянувши матеріали справи
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Будища» 
до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації 
про стягнення 4886651,54 грн, 

Представники:
від позивача Миленко Ю.П. 
від відповідача не прибули

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будища» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації про стягнення 4886651,54 грн (133629,71 доларів США).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, позивачем понесені збитки в розмірі 4886651,54 грн, а саме: виявлено нестачу матеріальних цінностей (зерна), які зберігались на елеваторі - приватного сільськогосподарського підприємства ПСП «Добробут» за адресою: вул.Вокзальна, 3а, с.Хлібодарівка, Волноваський р-н, Донецька обл., тобто на території України, що була окупована Російською Федерацією.
31 липня 2024 року Господарський суд міста Києва постановив ухвалу про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Донецької області.
Північний апеляційний господарський суд (постанова від 02.12.2024) скасував ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.07.2024, передав справу до Господарського суду міста Києва.
Суд своєю ухвалою від 11.12.2024 відкрив провадження у справі № 910/9245/24, постановив розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

Позивач вважає, що в діях держави Російська Федерація є наявні всі елементи складу цивільно-правового правопорушення, що є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності за заподіяну матеріальну шкоду (ст. 1166 Цивільного кодексу України). 
Аргументами позивача про поширення компетенції Господарського суду міста Києва (як територіальної, так і юрисдикційної) на вирішення цього спору є:
- спір є спором про заподіяння шкоди майну позивача, яке він використовує у своїй господарській діяльності, а тому на нього поширюється юрисдикція господарських судів (ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України);
- територіальна підсудність визначається ч. 8 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України - місце заподіяння шкоди;
- враховуючи агресію, відповідно до міжнародного права, Російської Федерації проти України не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалась судовим імунітетом;
- оскільки Російська Федерація чинить агресію проти України з лютого 2014 року, а 22.02.2022 розпочала повномасштабне вторгнення, судовий імунітет Російської Федерації не поширюється на випадки заподіяння шкоди суб`єкту господарювання шляхом безпосереднього знищення майна суб`єкта господарювання під час прямої агресії однієї держави по відношенню до іншої держави.
За законодавством Російської Федерації представництво інтересів останньої у іноземних судах покладено на генеральну прокуратуру Російської Федерації. 

Представник відповідача у судові засідання не з`являвся, відзиву на позовну заяву не подав.
Відповідно до частиною 4 статті 122 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в частині першій статті 121 цього Кодексу.
Суд зазначає, що з 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території Російської Федерації та діяльність дипломатичних установ Російської Федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади Російської Федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів Російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022 та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022).
Також припинено доставку поштових відправлень до/з Російської Федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.
Таким чином, передача будь-яких документів компетентним органам Російської Федерації, у тому числі дипломатичними каналами, наразі неможлива (лист Міністерства юстиції України вих. №100817/98748-22-22/12.1.3 від 31.10.2022).
Оскільки діяльність посольства Російської Федерації в Україні зупинена, судом здійснювались публікації на офіційному вебсайті судової влади України про розгляд справи та призначені судові засідання по справі № 910/9245/24.
Отже, судом було вчинено всі дії з метою належного повідомлення учасника справи про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

23 березня 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Будища» (покупець) та товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство Придніпровське» (постачальник) уклали договір №03/2020-ПР поставки сільськогосподарської продукції (далі - Договір поставки №03/2020-ПР), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію (далі - товар), в кількості, якості, асортименті, у строки і на умовах, передбачених у цьому договорі і додаткових угодах, які з моменту їх підписання, стають невід`ємними частинами цього договору. 
Згідно з п. 2.1 Договору поставки №03/2020-ПР ціну договору становить загальна вартість товару, що поставляється за цим Договором і підтверджується товаро-супровідною документацією до кожної партії товару. 
21 лютого 2022 року покупець та постачальник уклали додаткову угоду №2 до Договору поставки №03/2020-ПР, відповідно до умов якої постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар - соняшник некласний в кількості 246,167 тонн, загальною вартістю 2954668,77 грн, місце поставки: ПСП «Добробут», Донецька обл., Волноваський р-н, с. Хлібодарівка, вул. Вокзальна, буд.3А, термін поставки до 29 листопада 2022 року. 
У цей же день (21.02.2022) приватне сільськогосподарське підприємство «Добробут» (елеватор), продавець та покупець уклали трьохсторонній акт №1 прийому-передачі сільськогосподарської продукції, відповідно до якого продавець відчужує, а покупець приймає у власність, а елеватор переоформлює з продавця на покупця зерно - соняшник некласний в кількості 246,167 т, яке знаходиться в елеваторі. 
Передача товару від постачальника до покупця підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною №56 від 21.02.2022. 

27 липня 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство Придніпровське» (постачальник) та товариство з обмеженою відповідальністю «Будища» (покупець) уклали договір поставки сільськогосподарської продукції №145_117_07.2020_СГП (далі - Договір поставки №145_117_07.2020_СГП), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію (далі - товар), в кількості, якості, асортименті, у строки і на умовах, передбачених у цьому договорі і додаткових угодах, які з моменту їх підписання, стають невід`ємними частинами цього договору. 
Згідно з п.2.1. Договору поставки №145_117_07.2020_СГП ціну договору становить загальна вартість товару, що поставляється за цим договором і підтверджується товаро-супровідною документацією до кожної партії товару. 
21 лютого 2022 року покупець та постачальник уклали додаткову угоду №2 до Договору №145_117_07.2020_СГП від 27.07.2020, відповідно до умов якої постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар - соняшник некласний в кількості 95,00 тонн загальною вартість 1140000,00 грн, місце поставки: ПСП «Добробут», Донецька обл., Волноваський р-н, с. Хлібодарівка, вул. Вокзальна, буд.3А, термін поставки до 29 листопада 2022 року. 
У той же день (21.02.2022) приватне сільськогосподарське підприємство «Добробут» (елеватор), продавець та покупець уклали трьохсторонній акт №2 прийому-передачі сільськогосподарської продукції, відповідно до якого продавець відчужує, а покупець приймає у власність, а елеватор переоформлює з продавця на покупця зерно - соняшник некласний в кількості 95,00 т, яке знаходиться в елеваторі. Цим актом сторони підтвердили факт передачі права власності на вище вказану продукцію продавця до покупця. 
Передача товару від постачальника до покупця підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною №59 від 21.02.2020.

26 жовтня 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство Придніпровське» (постачальник) та товариство з обмеженою відповідальністю «Будища» (покупець) уклали договір поставки сільськогосподарської продукції №145_117_10.2020_СГП (далі - Договір поставки №145_117_10.2020_СГП), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію (далі - товар), в кількості, якості, асортименті, у строки і на умовах, передбачених у цьому договорі і додаткових угодах, які з моменту їх підписання, стають невід`ємними частинами цього договору. 
Згідно з п.2.1 Договору поставки №145_117_10.2020_СГП ціну договору становить загальна вартість товару, що поставляється за цим договором і підтверджується товаро-супровідною документацією до кожної партії товару. 
21 лютого 2022 року покупець та постачальник уклали додаткову угоду № 2 до Договору поставки №145_117_10.2020_СГП, відповідно до умов якої постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар - соняшник некласний в кількості 147,498 тонн, загальною вартістю 1769979,32 грн, місце поставки: ПСП «Добробут», Донецька обл., Волноваський р-н, с. Хлібодарівка, вул. Вокзальна, буд.3А, термін поставки до 29 листопада 2022 року. 
У цей же день (21.02.2022) елеватор, продавець та покупець уклали трьохсторонній акт №3 прийому-передачі сільськогосподарської продукції, відповідно до якого, продавець відчужує, а покупець приймає у власність, а елеватор переоформлює з продавця на покупця зерно: соняшник некласний в кількості 147,498 т, яке знаходиться в елеваторі. 
Цим актом сторони підтвердили факт передачі права власності на вище вказану продукцію від продавця до покупця.
Передача товару від постачальника до покупця підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною №60 від 21.02.2020. 

21 лютого 2022 року приватне сільськогосподарське підприємство «Добробут» (зерновий склад) та товариство з обмеженою відповідальністю «Будища» (поклажодавець) уклали договір №02/2022 складського зберігання (далі - Договір зберігання). 
Відповідно до п. 1.1 Договору зберігання поклажодавець на умовах цього договору зобов`язується передати, а зерновий склад зобов`язується прийняти на зберігання за заліковою вагою зернові, зернобобові, круп`яні та олійні культури (далі - зерно), а саме: соняшник 488,665 тонн, термін поставки з 21.02.2022 до 28.02.2022. 
Згідно з п. 1.3 Договору зберігання зерно передається поклажодавцем на зберігання і приймається зерновим складом за адресою: 85766, Донецька обл., Волноваський р-н, с. Хлібодарівка, вул. Вокзальна, 3А. 
Термін зберігання зерна: із дня прийняття зерновим складом зерна на зберігання до подання поклажодавцем вимоги про його повернення, але не довше, ніж: до 31.12.2022.

21.02.2022 було проведено аналіз зерна, відповідно до картки аналізу зерна ПСП «Добробут» №2/2 від 21.02.2022, згідно з якою на пункт навантаження-розвантаження елеватор ПСП «Добробут» (Хлібодарівка) від ТОВ «АП «Придніпровське» (договір №01/2021 від 09.07.2021) прийнято партії соняшника некласного врожаю 2021 року загальною масою 488,665 тонн на загальну суму 4886651,54 грн. 

06.03.2022 Збройні сили Російської Федерації, застосовуючи засоби ведення війни, заборонені міжнародним правом, порушуючи закони та звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, здійснили окупацію Хлібодарівської селищної територіальної громади (включно з с. Хлібодарівка) Волноваського району Донецької області, встановивши над вказаним населеним пунктом повний загальний ефективний контроль.
Термін початку тимчасової окупації с. Хлібодарівка підтверджується відомостями, які містяться в наказі Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022.

СПС «Добробут» звернулось до правоохоронних органів з заявою (повідомленням) від 26.05.2022 за вих. № 26/05-3 про кримінальне правопорушення. 
Заявник зазначив, що внаслідок повномасштабної військової агресії Російської Федерації елеватор ПСП «Добробут», який знаходиться за адресою: Донецька область, Волноваський район, с. Хлібодарівка, вул. Вокзальна, 3а, опинився на тимчасово окупованій території. 
Згідно з повідомленнями працівників ПСП «Добробут», що залишились на тимчасово окупованій території, під час окупації військовослужбовці Збройних сил Російської Федерації зайняли вищезазначений комплекс будівель та споруд (включно з місцями зберігання сільськогосподарської продукції), не допускають до них працівників підприємства та здійснюють викрадення сільськогосподарської продукції, яку вивозять у невідомому напрямку.
За наведеними фактами орган досудового розслідування здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №12022230000001600 від 02.06.2022. 
Позивач подав заяву про залучення до кримінального провадження №12022230000001600 від 05.09.2022 за вих. № 05-09/1-1 як потерпілого в порядку статті 55 КПК України. 
За заявою позивача в межах кримінального провадження № 12022230000001600 було проведено судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставлене питання: чи підтверджується нестача матеріальних цінностей (зерна) товариства з обмеженою відповідальністю «Будища», що перебувало за адресою: Донецька область, Волноваський район, село Хлібодарівка, вул. Вокзальна, 3а, в розмірі 4886651,54 грн, відповідно до наданих документів та інвентаризаційного опису № 1 від 01.12.2022 станом на 01.12.2022?
Проведення експертизи доручено старшому судовому експерту Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз 4 класу Бачило Тетяні Сергіївні, яка має вищу економічну освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень «магістр», кваліфікацію судового експерта з правом проведення експертиз за спеціальностями: 11.1 «Дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності», 11.2 «Дослідження документів про економічну діяльність підприємств і організацій», 11.3 «Дослідження документів фінансово-кредитних операцій» (свідоцтво №285-21/Д, видане рішенням кваліфікаційної палати ЦЕКК при Міністерстві юстиції України №17 від 16.11.2021, дійсне до 16.11.2024), стаж експертної роботи з 2016 року. 
Відповідно до висновку експерта № 24-2668 від 26.06.2024 судово-економічної експертизи для долучення до матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022230000001600 проведеними дослідженнями наданих матеріалів встановлено, що нестача матеріальних цінностей (зерна) товариства з обмеженою відповідальністю «Будища», що перебували за адресою: Донецька область, Волноваський район, село Хлібодарівка, вулиця Вокзальна, 3а, документально підтверджується станом на 01.12.2022 в загальній сумі 4886651,54 грн, відповідно до наданих документів та інвентаризаційного опису № 1 від 01.12.2022. 

Експерт, що склав висновок експерта, є судовим експертом, має кваліфікацію судового експерта за відповідними спеціальностями, та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Отже, висновок експертів за своєю формою відповідає вимогам ст. 98 ГПК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом частин 1, 2 статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Частиною третьою статті 98 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Процедура аналізу і оцінки доказів за критеріями їх належності та допустимості є складовими процедури збирання доказів. Правова конструкція залежності доказу від предмету доказування у процедурі збирання доказів полягає у тому, що доказ повинен підтверджувати або спростовувати певні обставини (п. 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України), і ці обставини повинні входити в предмет доказування (ст. 76 ГПК України).
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Стаття 79 ГПК України закріпила в господарському процесі стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 Конвенції). Конвенція та практика ЄСПЛ є джерелом права (ч. 4 ст. 11 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Висновок експерта є допустимим доказом, стосується спірних обставин і його висновок не спростований.

Вирішуючи питання щодо застосування норм матеріального права у цьому спорі, суд виходить з такого.
Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди, мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді цього спору є матеріальний закон України.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно із статтею 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.
Аналогічна за змістом норма викладена у статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а включається та автоматично діє у складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.
Отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.
Згідно із статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Шкодою є сукупність несприятливих для особи, якій вона завдана, особистих немайнових, а також майнових наслідків, що виникли у разі порушення суб`єктивних цивільних прав фізичної або юридичної особи. Шкода є однією з умов виникнення обов`язку з її відшкодування, зобов`язання з відшкодування якої є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілими і завдавачами шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. 
Правова регламентація інституту відшкодування шкоди у цивільному праві за законодавством України передбачає, перш за все, наявність обов`язку у відповідача відшкодувати шкоду, а також дотримання сукупності підстав, за яких такий обов`язок виникає. 
Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), та держава, що порушила пункт 4 статті 2 Статуту ООН, вчинивши агресію проти України, несе відповідальність за заподіяну шкоду своїми агресивними діями. 
Така відповідальність є предметом регулювання глави 82 Цивільного кодексу України, за приписами якої грошовим виміром заподіяної шкоди є збитки.
Факт завдання шкоди є деліктом, загальна суть якого наведена у ст.1166 ЦК України. Згідно з цією нормою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Отже, до загальних умов виникнення зобов`язань з відшкодування шкоди належать: шкода; протиправність поведінки завдавача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою правопорушника та шкодою; вина завдавача шкоди. 
Як зазначено судом вище, шкодою є сукупність несприятливих для особи, якій вона завдана, особистих немайнових, а також майнових наслідків, що виникли у разі порушення суб`єктивних цивільних прав фізичної або юридичної особи. Майнова шкода оцінюється у грошову еквіваленті і при її відшкодування спрацьовує принцип повного відшкодування.
Відшкодуванням збитків є одним із способів відшкодування шкоди (ст. 1192 ЦК України). Збитки є грошовим виміром втраченого. 
Покладення обов`язку відшкодувати завдану майнову шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Протиправною завжди стає поведінка, якщо суб`єкт право порушує встановлену нормою права заборону. 
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. 
Дії є зовнішнім проявом протиправної поведінки, якій відповідає юридичний обов`язок утриматись від здійснення посягань на встановлені нормами права заборони та на охоронювані законом суб`єктивні права інших осіб. При зазначеній формі протиправної поведінки особа здійснює саме ту дію, яку вона не повинна була здійснювати, і цієї дією порушуються обов`язок, встановлений правовою забороною. 
У розрізі наведеного протиправна поведінка відповідача є деліктною та полягає в порушенні цілої низки імперативних норм, які санкціоновані законом та які умовно можна систематизувати у дві категорії порушень: публічно-правові та приватно-правові. Публічно-правовими деліктами є посягання на суверенітет держави Україна, приватно-правові стосуються майнових прав позивача. 
Є логічним розглядати делікт щодо заподіяння шкоди позивачу як складову агресії Російської Федерації проти України, оскільки одні і другі дії перебувають у системному взаємозв`язку, і військове вторгнення Російської Федерації та порушення територіальної цілісності України зумовило порушення майнових прав позивача.

Відповідно до Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Цілісність і недоторканість території та кордонів держави є визначальним принципом міжнародного публічного права. Цей принцип закріплений у п. 4 ч. 1 ст. 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй, згідно з яким всі члени ООН утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної цілісності чи політичної незалежності інших країн-членів ООН.
Порушення цілісності і недоторканості території та кордонів держави Організацією Об`єднаних Націй визнається актом агресії, визначення якого наведено у Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Відповідно до ст. 3 цієї Резолюції як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.
Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до п. 2 якого Російська Федерація, Сполучене Королівство великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.
Однак, в порушення вказаних імперативних норм міжнародного права та Конституції України, з 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.
Згідно із заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).
Друга фаза збройної агресії РФ проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званої «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та так «Луганської народної республіки» (27 «пня 2014 року). Третя фаза збройної агресії РФ розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил РФ. президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, якою визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено.
Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 02.03.2022 р. N A/ES-11/L.1 визнано акт агресії Російської Федерації проти України в порушення статті 2 пункту 4 статуту ООН та звернено до РФ вимогу негайно припинити застосування сили по відношенню до України та вивести Російські збройні формування з України. Наказом Міжнародного суду ООН від 16.03.2022 № 182 зобов`язано РФ негайно припинити військові дії які вона розпочала 24 лютого 2022 року на території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва РФ під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року
Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, зазначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською Конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма «слідками, передбаченими міжнародним правом.
За таких обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Факт збройної агресії РФ проти України є загальновідомим, встановленим на законодавчому рівні, а тому не потребує доведення на підставі вимог ч. 3 ст. 75 ГПК, відповідно до змісту якої обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Верховний Суд у своїх рішенням неодноразово констатував збройну агресію РФ як загальновідомий факт. Зокрема, Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 207/1523/22 зазначив, що «у справі, що переглядається факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню; наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою».
У силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Тому будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними, у тому числі протиправним є і ракетний обстріл майна позивача, здійснений в рамках реалізації акту агресії відповідачем.
Відповідно до ст. 25 Положення про закони та звичаї війни на суходолі (додаток до Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі) забороняється будь-яким способом атакувати чи бомбардувати незахищені міста, селища, житлові будинку чи споруди.
Згідно з пунктами 1,3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року (набрала чинності для України 24.08.1991) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, відшкодовує збитки, якщо для цього є підстави. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.
Отже, факт неправомірної поведінки відповідача в частині порушення суверенітету України є загальновизнаним як судом, так і на законодавчому рівні, а тому не потребує доведення.

Порушення Російською Федерацією приватно-правових майнових прав позивача полягає у такому.
За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини, стороною якої є Україна, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном (ст. 317 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. (ст. 321 ЦК України). 

Наведені вище обставини, які підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами, засвідчують, що відповідач привласнив майно позивача, і таке привласнення супроводжувалось порушенням відповідачем імперативних норм, що захищають право власності позивача.
З огляду на що у своїй сукупності поведінка відповідача є неправомірною та такою, що підпадає під дію ст. 1166 ЦК України.

За загальним правилом під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна в результаті порушення незалежного майнового права, та (або) применшення немайнового блага. Тобто шкода є економічною кількісною категорією, що виражає вартість збитків. Обов`язок довести наявність шкоди та її розмір закон покладає саме на позивача (ст. 1166 ЦК України).
Відповідно до пункту 2 статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі (реальні збитки), а також доходи які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Вина, як одна з умов виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди, є намірене чи ненамірене, але завжди залежне від волі та свідомості суб`єкта права його власне ставлення до вжиття чи невжиття заходів запобігання зовнішньому прояву своєї поведінки, яка є протиправною і шкідливою для особистих немайнових чи майнових благ, належних оточенню. 
Цивільне законодавство виходить із принципу презумпції вини особи, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Невинуватою визнається особа, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 614 ЦК України). Тобто, відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоду. 
Дії, які наведені вище судом при кваліфікації протиправності поведінки відповідача, свідчать про доведеність їх умисності. Поведінка Російської Федерації є не тільки вольовим, свідомим та бажаним актом завдати шкоди, а носить характер геноциду Українського народу. Така поведінка може бути кваліфікована тільки як наміреною, тобто винною поведінкою. 

Причинний зв`язок - це існуючі у природі і суспільстві явища, серед яких одні виступають причиною, а інші - наслідком цих причин. Юридична суть причинного зв`язку полягає у тому, що неправомірно завдана майнова шкода відшкодовується особою, яка її завдала. Зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою має бути юридично значущим. Причинний зв`язок між шкодою і неправомірною поведінкою відповідальної за цю шкоду особи є об`єктивною умовою, за наявності якої у сукупності з іншими можливе стягнення з відповідача відшкодування втрат.
Окупація є наслідком дій Збройних Сил Російської Федерації, які є неправомірними. Тобто втрата майна перебуває у причинному зв`язку з діями відповідача. 

Підсумовуючи наведене, суд вважає доведеним позивачем факт заподіяння йому шкоди відповідачем та виникнення обов`язку у останнього з її відшкодування на користь позивача в розмірі 4886651,54 грн. 

Вирішуючи питання імунітету відповідача суд виходить з такого.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. 
Учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (ч. 2 ст. 2 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» подання позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Водночас, в даному випадку відсутні підстави для застосування суверенного імунітету з огляду на таке.
Верховний суд у постанові від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19 констатував, що загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування) є те, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях з 2014 року. Не існує жодних обґрунтованих підстав припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звертається до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду Російської Федерації.
Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (ст. 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (ст. 12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
Оскільки цей позов стосується відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок втрати майна в результаті протиправних дій Російської Федерації, підстави для застосування суверенного судового імунітету відповідача відсутні.
Крім цього Україна та Російська Федерація на момент завдання шкоди, були сторонами міжнародних договорів, а саме:
1) Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 («Конвенція про правову допомогу 1993 року»); та
2) Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 («Угода 1992 року»).
Згідно із ст. 1 Конвенції про правову допомогу 1993 року громадяни кожної з договірних сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших договірних сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї договірної сторони. Громадяни кожної з договірних сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших договірних сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи, можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї договірної сторони. Положення цієї конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства договірних сторін.
Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 42 Конвенції про правову допомогу 1993 року в справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд договірної сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Конвенція про правову допомогу 1993 року не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких, виступає держава чи державні органи відповідної договірної сторони.
Згідно з підпунктом «г» п. 1 ст. 4 Угоди 1992 року, компетентний суд держави-учасниці має право розглядати зазначені в ст. 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави-учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.
Угода 1992 року також встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. Так, відповідно до п. 4 ст. 4 Угоди, справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.
Таким чином, визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі Російська Федерація) встановили: (1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту ст. 1, підпункту «г» п. 1 ст. 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем по такому спору буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і (2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою 1992 року правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому, визначені Угодою 1992 року правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: (1) щодо недійсності актів органів державної влади та (2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.
Отже, з урахуванням положень ст. 1, підпункту «г» п. 1 ст. 4 та п. 4 ст. 4 Угоди, стосовно спорів про відшкодування шкоди будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним органом (судом) за місцем заподіяння шкоди.
Таким чином, завдання позивачу збитків внаслідок збройної агресії не входить до меж, встановлених Угодою винятків, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди, оскільки така шкода не заподіяна недійсним актом органу державної влади Російської Федерації, а також не заподіяна неналежним виконанням обов`язків будь-якого із державних органів Російської Федерації по відношенню до позивача як суб`єкта господарювання, оскільки позивач не перебував і не перебуває у будь-яких зобов`язальних відносинах як приватно-правового, так і публічно-правового характеру, із жодним з органів відповідача, а отже ні належне, ні неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади Російської Федерації перед позивачем неможливе. При цьому, таке заподіяння шкоди не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів Російської Федерації в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема ООН.
Із урахуванням положень статті 42 Конвенції про правову допомогу 1993 року, статті 1, підпункту «г» пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди 1992 року, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова Російської Федерації від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.
Виходячи з наведеного відповідно до Угоди 1992 року судовий імунітет Російської Федерації у цьому випадку на спірні правовідносини не поширюються.
Відповідні правові висновки сформовані Верховним Судом, зокрема:
у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 р. у справі № 308/9708/19, який полягає в тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про шкодування шкоди за позовом поданим саме до цієї іноземної країни;
у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 р. у справі № 428/11673/13, який полягає в тому, що підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини.
З огляду на викладене судовий імунітет Російської Федерації на цей спір не поширюється.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Приймаючи рішення, суд зобов`язаний керуватись наданими сторонами доказами.
Позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача.
Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню повністю. 

На підставі викладеного, керуючись статтями 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов товариства з обмеженою відповідальністю «Будища» до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації.
Стягнути з Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (вул. Велика Дмитрівка, 15а, корп. 1, м. Москва, Російська Федерація 125993) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Будища» (вул. Лесі України, 10, село Голубівка, Новомосковський район, Дніпропетровська область, 51230, код 41098096) 4886651,54 грн збитків. 

Стягнути з Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (вул. Велика Дмитрівка, 15а, корп. 1, м. Москва, Російська Федерація 125993) до державного бюджету України 58639,82 грн судового збору.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду. 

Повний текст рішення складений 30.07.2026.

Суддя С.А. Ковтун