ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2026 р. | Справа № 520/10623/26
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Фоміної Л.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «ПАРАЛЕЛЬ 50» на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2026 (головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022) по справі № 520/10623/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «ПАРАЛЕЛЬ 50» 
до  Державної служби України з безпеки на транспорті , Відділу Державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті   
про визнання протиправними та скасування постанов,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «ПАРАЛЕЛЬ 50» (далі – позивач) звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу Державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просило суд:
- визнати протиправним та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.04.2026 № 086483 в розмірі 17000 грн, яка прийнята Відділом державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті;
- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.04.2026 № 086484 в розмірі 17000 грн, яка прийнята Відділом державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що під час рейдової перевірки транспортного засобу позивача інспектором безпідставно встановлено порушення п. 22.5 ПДР України (перевищення вагових норм) та ст.ст. 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (часткова відсутність даних режиму праці та відпочинку на паперових носіях з перевіреного та встановленого цифрового тахографу водія; ненадання бланку підтвердження діяльності водія). При цьому, розгляд справи було проведено без участі представника позивача.
Позивач зауважив, що висновок інспектора про відсутність на момент перевірки у водія одного з документів, визначених Інструкцією № 385 не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки під час перевірки було надано картку водія; водночас законодавством не визначено діяльності обов`язковими документами. Крім того, результати проведеного габаритно-вагового контролю транспортного засобу позивача не відповідають дійсності. Недотримання Позивачем встановлених у ДСТУ вимог до місця розміщення вимірювального обладнання призвело до невірного визначення як загальної маси транспортного засобу, так і навантаження на окремі вісі транспортного засобу.
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2026 позов залишено без задоволення.
Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що у межах спірних правовідносин суб`єкт владних повноважень не мав жодних підстав та приводів для того, щоби не кваліфікувати заявника у якості автомобільного перевізника. Крім того, позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи, проте не скористався правом участі в ньому та не надав жодних заперечень чи додаткових документів під час адміністративної процедури.
Розглядаючи справу за епізодом порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт у частині обліку режиму праці та відпочинку водія (постанова №086483), суд першої інстанції зазначив, що сама лише фізична наявність на транспортному засобі цифрового тахографа та особистої картки водія за відсутності зафіксованих за відповідні періоди даних про режим праці та відпочинку не виконує визначеної законодавством функції обліку, а відтак об`єктивно унеможливлює здійснення контролюючим органом перевірки дотримання водієм встановлених режимів роботи та відпочинку. За таких обставин відсутність на момент перевірки документа, що містить передбачену законодавством інформацію про режим праці та відпочинку водія за вказані періоди (роздруківки з відповідними даними, тахокарти або бланка підтвердження діяльності), у розумінні ст.48 Закону свідчить про відсутність на момент перевірки належного документа, на підставі якого виконуються перевезення. Стосовно доводів позивача про необов`язковість бланка підтвердження діяльності суд зазначає, що бланк підтвердження діяльності у розумінні п.6.4 Положення №340 є передбаченим законодавством документом для підтвердження того, що водій у відповідний період не здійснював перевезення, проте такий надано не було.
Розглядаючи спор за епізодом перевищення нормативних вагових параметрів транспортного засобу (постанова №086484), суд першої інстанції вказав, що таке підтверджується матеріалами справи. Саме лише відображення на них окремих дефектів покриття не спростовує чинного на момент контролю свідоцтва про повірку засобу вимірювальної техніки та не доводить недостовірності зафіксованих результатів зважування. Повторні зважування здійснювалися за інших умов, зокрема після перевантаження вантажу до іншого транспортного засобу.
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2026 по справі № 520/10623/26; ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву ТОВ «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «ПАРАЛЕЛЬ 50» задовольнити.
В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до вимог Інструкції №385, у випадку обладнання транспортного засобу тахографом норми законодавства створюють для водія транспортного засобу альтернативний обов`язок та зобов`язують водія транспортного засобу, обладнаного цифровим тахографом, мати один з передбачених Інструкцією №385 документів: або картку водія або роздруківку даних роботи тахографа. Транспортний засіб позивача обладнаний цифровим тахографом, а особиста картка водія знаходилася в тахографі (вставлена). Якщо документ був пред`явлений, а контролюючий орган вважає наявну у ньому інформацію неповною, то такі обставини можуть бути предметом окремої оцінки, однак не є підставою для накладення стягнення на підставі абзацу третього частини 1 статті 60 «Про автомобільний транспорт». Також зауважує, що законодавством не визначено бланки підтвердження діяльності обов`язковими документами. 
Скаржник вказує, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що штраф за порушення, яке інкримінується відповідачем, повинен бути накладений відповідно до абзацу 8 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідно до якого розмір санкції становить 340 грн, що в 50 разів менше стягнутого з позивача оскаржуваною постановою.
Стосовно встановленого порушення в частині перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів апелянт вказує, що відповідачем не було додержано вимог Постанови № 879 та стандартів, у зв`язку з чим дані, зазначені в акті № ОАВ 005112 від 18.03.2026 та довідці від 18.03.2026 № 0052722 не відповідають дійсності, оскільки процедура проведення габаритно-вагового контролю була проведена без додержання вимог законодавства, що підтверджується наявними доказами у матеріалах справи, та хибно оцінені судом як критичні, а саме: відеозаписи, доступ до якого надано відповідачем засобами мережі Інтернет за відповідним посиланням, яке зазначено у листі відповіді на запит позивача, який наявний в матеріалах справи, а також відеозаписи позивача, які здійсненні при проведенні вищевказаного контролю, свідчать про те, що покриття майданчику, на якому було здійснено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу, має порушення, а саме вибоїни, просідання, а також колію та нерівності, факт наявності яких навіть не заперечувався відповідачем , а також їх фізичний розмір, що перевищує нормативні показники, є настільки явними, що не потребують спеціальних знань для встановлення, що об`єктивно свідчить про явну невідповідність дорожнього майданчику, на якому було розміщено пересувний пункт вагового контролю вимогам ДСТУ ОIML R 134-1:2010, що свідчить про порушення процедури проведення такого контролю.
Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки тому, що 19 березня 2026 року відповідачем було проведено повторне зважування транспортного засобу відповідача, без перевантаження вантажу, а лише після переміщення його в межах кузову вантажівки, за результатами чого встановлено суттєву розбіжність в даних щодо маси транспортного засобу та осьового навантаження.
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Державна служба України з безпеки на транспорті подала відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що на момент проведення перевірки було встановлено перевезення вантажу з перевищенням вагових норм та відсутність роздруківки на паперовому носії з інформацією про роботу та відпочинок водія транспортного засобу за відповідний проміжок часу або бланк підтвердження діяльності водія за такі періоди. Наголошує, що водії повинні зберігати записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення (такими записами є роздруківка з цифрового тахографа чи тахокарта); у разі відсутності інформації про режим праці водія (як в даній ситуації), доказом нездійснення діяльності водія може слугувати лише бланк підтвердження діяльності. При цьому, відсутність даних про робочий час та відпочинок прирівнюється до відсутності документу. Крім того, зауважує, що дорожнє покриття знаходилось у належному стані, відповідало Вимогам до облаштування та технічного оснащення зон габаритно вагового контролю, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України 28.07.2016 № 255, тому аргументи представника позивача в цій частині є припущеннями.
Учасники справи повідомлені про перегляд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом отримання ними копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі направлення на перевірку № ЕНР 000483 від 16.03.2026, 18.03.2026 співробітниками відповідача проводилась рейдова перевірка на а/д М-03 «Київ-Харків-Довжанський», 471 км, під час якої був перевірений транспортний засіб марки MAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , зі спеціалізованим напівпричепом LANGENDORF, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
З товарно-транспортної накладної № 18/1 від 18.03.2026 встановлено, що автомобільним перевізником є ТОВ «ТК Паралель 50», який здійснює перевезення вантажу - відсіву вапнякового. Вантажовідправник – ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь», вантажоодержувач – ТОВ «Мінеральні порошки та суміші».
За результатами перевірки відповідачем складено акт № ОАР 064960 проведення рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 18.03.2026.
Актом встановлено наступні порушення:
- перевезення вантажу згідно товарно-транспортної накладної № 18/1 від 18.03.2026 з перевищенням вагових норм, а саме навантаження на задню строєну вісь 26,85 т при нормативно допустимій 24 т, перевищення складає 11,87%, чим порушено вимоги пункту 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001;
- відсутність роздруківки на паперовому носії з інформацією про роботу та відпочинок водія транспортного засобу з 12.03.2026 час UTC 00:00 по 13.03.2026 UTC 06:30 та з 13.03.2026 UTC 10:45 по 16.03.2026 UTC 03:30, бланку підтвердження діяльності водія за ці періоди, водій не використовує особисту картку водія.
Розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт за Актом №ОАР 064960 від 18.03.2026 був проведений відповідачем без участі представника позивача.
За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт 07.04.2026 було прийнято:
постанову №086483 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17.000,00 грн (за порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону);
постанову №086484 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17.000,00 грн (за порушення вимог пункту 22.5 Правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена абзацом п`ятнадцятим частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»).
Вважаючи прийняті Управлінням державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправними, позивач звернувся до суду із позовом про їх скасування. 
VІ. Нормативне регулювання та оцінка суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) (далі – в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до пункту 1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад та територій (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті.
Згідно з пунктом 8 Положення № 103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Пунктом 5 Положення № 103 визначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює, зокрема, державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III), статтею 2 якого визначено, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України «Про транспорт», Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Частиною дванадцятою статті 6 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Відповідно до положень статті 6 Закону № 2344-III державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт (далі - рейдова перевірка визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 (далі – Порядок №1567).
Відповідно до пунктів 2-4 Порядку № 1567 рейдовим перевіркам підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Рейдові перевірки на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення і направлення на рейдову перевірку.
Рейдова перевірка проводиться на підставі направлення на рейдову перевірку (у паперовій або електронній формі (за наявності технічної можливості) із зазначенням посадових осіб за формою згідно з додатком 1 (далі - направлення), що складається та підписується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу.
Відповідно до пунктів 13, 16, 17 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході рейдової перевірки транспортного засобу порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою, яка провела перевірку, складається акт проведення рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом за формою згідно з додатком 2 (далі - акт проведення перевірки).
У разі виявлення в ході рейдової перевірки порушень правил перевезення великогабаритних, великовагових вантажів посадовою особою додатково складається акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних параметрів за формою згідно з додатком 3 або акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів за формою згідно з додатком 4.
Матеріали, складені за результатами рейдової перевірки, формуються у справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт (далі - справа про порушення) та розглядаються керівником або заступником керівника територіального органу Укртрансбезпеки в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою автомобільного перевізника або його уповноваженої особи) протягом двох місяців з дня його виявлення.
Справа про порушення розглядається у присутності автомобільного перевізника або уповноваженої ним особи.
Про час і місце розгляду справи про порушення автомобільному перевізнику або його уповноваженій особі повідомляється не пізніше ніж за сім календарних днів до дня розгляду особисто під підпис чи шляхом надсилання повідомлення засобами поштового зв`язку (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) або на адресу електронної пошти (за наявності) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративну процедуру».
У разі неявки автомобільного перевізника або його уповноваженої особи справа про порушення розглядається без їх участі.
За результатами розгляду справи про порушення керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник, зокрема, за наявності порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за які передбачена частиною першою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», виносить постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу за формою згідно з додатком 5 (пункт 19 Порядку).
За пунктом 20 Порядку № 1567 постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу, постанова про закриття справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт та припис виносяться у паперовій або електронній формі (за наявності технічної можливості). Постанова чи припис, складені в електронній формі, роздруковуються, зокрема у вигляді стрічки, за допомогою спеціальних технічних пристроїв із зазначенням відомостей, передбачених формами постанови та припису.
У справі, що розглядається, актом проведення рейдової перевірки № ОАР 064960 від 18.03.2026 встановлено порушення, внаслідок чого було винесено дві оскаржувані постанови, а саме:
- постанову №086483 про застосування про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000,00 грн за порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (відсутність роздруківки на паперовому носії з інформацією про роботу та відпочинок водія транспортного засобу з 12.03.2026 час UTC 00:00 по 13.03.2026 UTC 06:30 та з 13.03.2026 UTC 10:45 по 16.03.2026 UTC 03:30; бланку підтвердження діяльності водія за ці періоди, водій не використовує особисту картку водія);
- постанову №086484 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000,00 грн за порушення вимог пункту 22.5 Правил дорожнього руху (перевезення вантажу згідно товарно-транспортної накладної № 18/1 від 18.03.2026 з перевищенням вагових норм, а саме навантаження на задню строєну вісь 26,85 т при нормативно допустимій 24 т, перевищення складає 11,87%).
Щодо встановленого відповідачем порушення статті 48 Закону № 2344-III колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 48 Закону № 2344-ІІІ обумовлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Таким чином, перелік необхідних документів не є вичерпним, оскільки у статті 48 Закону № 2344-ІІІ визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи, необхідні для внутрішніх перевезень вантажів.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 01.02.2024 у справі №600/3906/22-а, від 06.03.2024 у справі №200/4052/22
За приписами статті 18 Закону № 2344-III з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.
Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.
Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
Відповідно до статті 53 Закону № 2344-III, у транспортних засобах, що здійснюють міжнародні перевезення пасажирів та/або вантажів, установлюються і використовуються контрольні пристрої – тахографи. Водії транспортних засобів, що належать резидентам або нерезидентам України, зобов`язані допускати до перевірки тахографів посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти, а також, у разі якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водіїв.
Згідно з пунктом 1.5 розділу I Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 07.06.2010 № 340, контрольний пристрій (тахограф) — обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для відображення, реєстрації, друку, зберігання та виведення в автоматичному або напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів (у тому числі їхню швидкість) та про певні періоди роботи та відпочинку їхніх водіїв
У силу вимог пункту 6.1 розділу VI Положення автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
За пунктом 6.4 вказаного Положення графік змінності водіїв, відомість обліку робочого часу та відпочинку водіїв зберігаються у Перевізника.
У разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів, Перевізник може заповнювати бланк підтвердження діяльності (додаток 4).
Водії зберігають бланк підтвердження діяльності протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Перевізники зберігають бланк підтвердження діяльності протягом 12 місяців.
Отже, відповідно до вимог законодавства у водія автомобіля повною масою понад 3,5 тонн, якій здійснює внутрішні перевезення вантажів, обладнаний цифровим тахографом, повинні бути роздруковувати на паперовому носії інформація про роботу та відпочинок водіїв, а якщо водій в якісь дні не працював то бланк підтвердження діяльності.
Відповідно до пунктів 1, 3 розділу ІІІ Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385, автомобільні перевізники, водії та ПСТ використовують тахографи, тахокарти, картки до цифрових тахографів чи смарт-тахографів, зразки яких затверджено відповідно до вимог законодавства.
Водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:
забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;
своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;
використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа, у тому числі смарт-тахографа — особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;
має при собі: заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом або смарт-тахографом;
у разі несправності або пошкодження тахографа інформує про це відповідну посадову особу автомобільного перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);
у разі несправності або пошкодження тахографа, автомобільний перевізник повинен його відремонтувати в ПСТ до відправлення такого транспортного засобу в рейс.
Відповідно до пункту 7 розділу ІІІ Інструкції автомобільні перевізники:
забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа;
зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку — протягом одного року з дати закінчення строку їх дії;
аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.
Згідно з пунктом 8 розділу ІІІ зазначеної вище Інструкції автомобільні перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів та здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку:
правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу — аналоговий або цифровий (у тому числі смарт-тахограф));
наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку;
дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа;
дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом;
наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа (у тому числі смарт-тахографа);
строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що вантажні автомобілі, які використовуються суб`єктами господарювання для внутрішніх перевезень вантажів в обов`язковому порядку повинні бути обладнані діючим та повіреним тахографом. При цьому, на водіїв покладається обов`язок допускати до перевірки тахографів посадових осіб відповідача, надавати їм тахокарти, а також у разі, якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздрукувати інформацію про роботу та відпочинок водіїв.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 01.10.2024 у справі № 140/5466/23, від 08.09.2025 у справі № 500/4485/24.
За висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 31.07.2024 у справі № 440/5873/23, при здійсненні визначених законодавцем відповідних вантажних перевезень транспортний засіб повинен бути обладнаний діючим та повіреним тахографом за для контролю швидкості здійснення перевезення, режиму праці та відпочинку водіїв; приписи стосовно тахографу визначені законодавцем, перш за все, за для уникнення аварійних ситуацій на дорозі та забезпечення належних трудових прав водіїв, зокрема, права на відпочинок, тобто приписи щодо належної роботи тахографа є не забаганкою законодавця, вони виконують функцію створення безпечних умов на дорозі.
За матеріалами справи під час проведення перевірки, на місці події (зупинки), транспортного засобу марки MAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , зі спеціалізованим напівпричепом LANGENDORF, державний номерний знак НОМЕР_2 , за наданими водієм транспортного засобу матеріалами та відомостями складено акт, яким встановлено, що на момент перевірки відсутня роздруківка на паперовому носії з інформацією про роботу та відпочинок водія транспортного засобу з 12.03.2026 час UTC 00:00 по 13.03.2026 UTC 06:30 та з 13.03.2026 UTC 10:45 по 16.03.2026 UTC 03:30.
При цьому позивач зазначає про неправомірність застосування до нього адміністративно-господарського штрафу за порушення порядку здійснення внутрішніх перевезень пасажирів, оскільки під час проведення перевірки посадовими особами контролюючого органу роздруковано дані роботи тахографа.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що факт відсутності обов`язкових документів та наявність підстав для притягнення до відповідальності встановлюється саме на момент проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) і оскільки на момент проведення рейдової перевірки у водія належного позивачу транспортного засобу були відсутні зазначені вище документи (останній не надав їх для перевірки), посадовими особами відповідача правомірно притягнуто позивача до відповідальності за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт у виді адміністративно-господарського штрафу.
Щодо доводів позивача про необов`язковість бланка підтвердження діяльності суд першої інстанції правильно зазначив, що бланк підтвердження діяльності у розумінні пункту 6.4 Положення №340 є передбаченим законодавством документом для підтвердження того, що водій у відповідний період не здійснював перевезення. Водночас оскільки за спірний період цей документ надано не було, а інших доказів дотримання режиму праці та відпочинку водія матеріали справи не містять, відповідні доводи позивача є необґрунтованими.
Згідно з абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції також правильно відхилив посилання позивача щодо розміщеної на сайті Урядового порталу інформації про необхідність застосування абзацу восьмого частини першої статті 60 Закону (застосування санкції за порушення режимів праці та відпочинку водіями транспортних засобів), оскільки така інформація не є обов`язковою для врахування, не є нормативно-правовим актом та джерелом права у розумінні статті 7 КАС України, водночас відповідальність за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 цього Закону, передбачена саме абзацом третім частини першої статті 60 Закону, який і обрано суб`єктом владних повноважень.
З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено факт вчинення позивачем правопорушення - під час здійснення перевезення вантажів без оформлення належних документів, перелік яких визначений статтею 48 цього Закону, що тягне застосування відповідальності за абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у вигляді адміністративно-господарського штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.04.2026 за №086483 прийнята відповідно до приписів чинного законодавства та з урахуванням обставин, що мали значення для її прийняття.
Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2026 у справі №460/3688/25, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Щодо встановленого відповідачем порушення пункту 22.5 Правил дорожнього руху колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 2 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 №30, Транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великогабаритним, якщо його габарити перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306.
Згідно з підпунктом «в» пункту 22.5 Правил дорожнього руху України рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують на строєні осі, в тому числі транспортних засобів спеціалізованого призначення (контейнеровозів), що здійснюють перевезення одного або більше контейнерів, якщо відстань між осями понад 1,3 до 1,4 метра – максимальне значення для автомобільних доріг державного значення 24 тонн, місцевого значення 14 тонн.
Рух транспортних засобів та їх составів, фактична маса та навантаження на вісь яких перевищують параметри, визначені підпунктами «б» та «в» цього пункту, у разі перевезення подільних вантажів забороняється.
Механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (далі - великовагові та/або великогабаритні транспорті засоби), що використовуються на автомобільних дорогах, врегульовано Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 (надалі - Порядок № 879).
Пунктом 2 Порядку № 879 встановлено, що:
вимірювання (зважування) - процес визначення за допомогою вимірювального (зважувального) обладнання габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу; 
дозвіл на рух - єдиний уніфікований документ, що видається уповноваженим органом відповідно до Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 р. № 30 "Про проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами" (Офіційний вісник України, 2001 р., № 3, ст. 75), після внесення в установлених порядку і розмірі плати за проїзд таких транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, в якому визначаються умови експлуатації транспортних засобів протягом певного часу за встановленим маршрутом і який дає право на проїзд за таких умов;
вимірювальне і зважувальне обладнання - технічні засоби, які застосовуються під час визначення габаритно-вагових параметрів транспортних засобів і мають нормовані метрологічні характеристики; 
стаціонарний пункт габаритно-вагового контролю (далі - стаціонарний пункт) - позначене відповідними дорожніми знаками та розташоване поблизу проїзної частини дороги відокремлене місце для здійснення контролю навантаження на вісь (осі) транспортних засобів, загальна маса та/або габарити яких перевищують установлені параметри, де розташовані спеціальні службові приміщення, споруди з вимірювальним і зважувальним обладнанням, а також майданчики для зберігання вантажів та стоянки транспортних засобів; 
пересувний пункт габаритно-вагового контролю (далі - пересувний пункт) - спеціалізований транспортний засіб, обладнаний вимірювальною і зважувальною технікою для здійснення контролю. Ділянка дороги на відстані 100 метрів до пересувного пункту, 50 метрів за пересувним пунктом та узбіччя дороги за напрямком руху, де розташовано пункт, вважаються його межами.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 879, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.
Пунктом 4 Порядку № 879 встановлено, що робота пунктів габаритно-вагового контролю в частині організації та проведення робіт із зважування транспортних засобів забезпечується Укртрансбезпекою, її територіальними органами, власниками (балансоутримувачами) зон габаритно-вагового контролю і підприємствами.
Згідно з пунктом 6 Порядку № 879, габаритно-ваговий контроль, крім документального, здійснюється виключно у зонах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів.
Відповідно до пункту 21 Порядку № 879 у разі виявлення факту перевищення вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу під час руху без дозволу на рух або у разі здійснення руху з порушенням умов, визначених у дозволі на рух, подальший рух такого транспортного засобу забороняється до усунення порушення шляхом отримання дозволу на рух за пройдену частину маршруту або повного (часткового) перевантаження вантажу, що перевозиться в інший транспортний засіб, з подальшим підтвердженням дотримання вагових та/або габаритних параметрів, установлених законодавством, або отримання дозволу на рух на весь маршрут.
Пунктом 32 Порядку № 879 встановлено, що перевізник, який має намір використовувати великоваговий та/або великогабаритний транспортний засіб, зобов`язаний не пізніше ніж за три доби звернутися до уповноважених Агентством відновлення підприємств із заявою про видачу погодження маршруту. Дозвіл на рух великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу після отримання погодження маршруту видається уповноваженим підрозділом Національної поліції через центри надання адміністративних послуг.
Відповідальність за збереження великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, рух яких заборонено, за весь час з моменту заборони руху до його відновлення несе перевізник, а в разі перевезення вантажу – вантажовідправник (пункт 39 Порядку № 879).
Пунктом 16 Порядку №879 визначено, що габаритно-ваговий контроль, включає документальний та/або точний контроль.
Пунктом 51 Порядку № 879 передбачено, що документальний габаритно-ваговий контроль - визначення загальної маси транспортного засобу шляхом додавання власної маси транспортного засобу та маси вантажу.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що габаритно-ваговий контроль може проводитися лише шляхом документального контролю без визначення параметрів на стаціонарному чи пересувному пункті. При цьому, орган контролю здійснює його шляхом додавання маси транспортного засобу та вантажу.
Апелянт посилається на те, що покриття майданчику, на якому було здійснено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу, має порушення, а саме вибоїни, просідання, а також колію та нерівності, що об`єктивно свідчить про явну невідповідність дорожнього майданчику, на якому було розміщено пересувний пункт вагового контролю вимогам ДСТУ ОIML R 134-1:2010, що підтверджує порушення процедури проведення такого контролю.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час вагового контролю використовувався прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантаження на вісь № 030Т-АS2-PWIA № 401 (чинний до 22.12.2026), що підтверджується свідоцтвом про повірку № ПМ077311725 від 23.12.2025. 
За результатами габаритного контролю транспортного засобу MAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , зі спеціалізованим напівпричепом LANGENDORF, державний номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до даних талону про зважування № 51 встановлено, що фактичне навантаження на задню строєну вісь 26,85 т при нормативно допустимій масі 24 т. 
Крім того, посадовими особами відповідача складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № ОАВ 005112 від 18.03.2026 та довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 0052722 від 18.03.2026.
При цьому, долучені до матеріалів справи відеозаписи не підтверджують доводи позивача про те, що стан дорожнього майданчика був причиною недостовірності результатів габаритно-вагового контролю. Навпаки, вони підтверджують, що зважувальний прилад був встановлений на рівній ділянці дороги, а зафіксовані позивачем вибоїни та нерівності знаходилися поза безпосередньою зоною розташування приладу та не створювали встановлених перешкод для здійснення вимірювання
За таких обставин відсутні належні та достатні докази причинно-наслідкового зв`язку між станом дорожнього покриття та показаннями зважувального приладу, а тому посилання скаржника на наявність окремих дефектів дороги саме по собі не може бути підставою для висновку про недостовірність результатів габаритно-вагового контролю.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відеозаписи не містять об`єктивних вимірювань параметрів дорожнього покриття (рівності, поздовжнього та поперечного нахилу), а саме лише відображення на них окремих дефектів покриття не спростовує чинного на момент контролю свідоцтва про повірку засобу вимірювальної техніки та не доводить недостовірності зафіксованих результатів зважування.
При цьому суд першої інстанції правильно відхилив доводи позивача про недостовірність результатів зважування з огляду на розбіжності між результатами зважування 18.03.2026 та результатами повторних зважувань 19.03.2026 і 20.03.2026, оскільки зазначені повторні зважування здійснювалися за інших умов, зокрема після перевантаження вантажу до іншого транспортного засобу 20.03.2026, а тому не спростовують достовірності результату первинного зважування, проведеного на повіреному та допущеному до експлуатації засобі вимірювальної техніки.
За порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10 відсотків, але не більше 20 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (абзац п`ятнадцятий частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»).
З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено факт вчинення позивачем правопорушення, а саме перевезення вантажу з перевищенням вагових норм, що тягне застосування відповідальності за абзацом п`ятнадцятим частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.04.2026 за №086483 прийнята відповідно до приписів чинного законодавства та з урахуванням обставин, що мали значення для її прийняття.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції під час розгляду справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до положень статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСПОРТНА КОМПАНІЯ «ПАРАЛЕЛЬ 50» залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2026 по справі №520/10623/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя | | К.В. Мінаєва
Судді | | І.М. Ральченко   Л.О. Фоміна