Справа № 308/11525/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

15 липня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Собослоя Г.Г., Шевчука В.В.
з участю секретаря судового засідання: Тайстри І.Т. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Оноківської сільської ради та ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Малюк В.М., у справі за позовом Ужгородської окружної прокуратури до Оноківської сільської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про скасування рішення органу місцевого самоврядування та витребування земельних ділянок

встановив:

У жовтні 2019 року Ужгородська окружна прокуратура звернулася до суду з позовом до Оноківської сільської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про скасування рішення органу місцевого самоврядування та витребування земельних ділянок.
В обґрунтування позову вказувала, що Ужгородською окружною прокуратурою вивчено стан дотримання вимог земельного законодавства в частині правомірності розпорядження Оноківською сільською радою земельними ділянками на території населеного пункту, внаслідок чого встановлено, що рішенням № 1011 від 15.03.2019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» ОСОБА_2 затверджено проект із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0964 га для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером 2124884800:11:016:0240, що знаходиться на території Оноківської сільської ради.
20.05.2019, на підставі розробленої технічної документації про поділ земельних ділянок ОСОБА_2 поділено земельну ділянку, отриману із земель комунальної власності, за номером 2124884800:11:016:0240 на дві земельні ділянки за кадастровими номерами 2124884800:11:016:0243 та 2124884800:11:016:0244.
У подальшому обидві земельні ділянки за договорами купівлі-продажу від 15.07.2019, посвідченими приватним нотаріусом Резвановою І.Д., відчужені ОСОБА_1 .
Указане рішення Оноківської сільської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим таке підлягає визнанню незаконним, а земельні ділянки витребуванню на користь територіальної громади с. Оноківці.
Так, використання виділеної ОСОБА_2 земельної ділянки під особисте селянське господарство не передбачене детальним планом території, а тому надання земельної ділянки без внесення і затвердження змін до нього суперечить чинному законодавству України.
Згідно графічних креслень детального плану території вбачається наявність на відведеній земельній ділянці запроектованої смуги зелених насаджень спеціального призначення (п. 2.1. Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затв. У Мінюсті за № 880/12754), а сама зона позначена під номером 93 умовних позначень, що передбачає проектування на цьому місці майданчика для збору населення у випадку надзвичайних ситуацій, а отже виділення вказаної земельної ділянки для сільськогосподарського використання здійснено в порушення і вимог п.п. 3.1.-4.2. Правил.
При відведенні земельної ділянки у власність порушено також і вимоги законодавства у сфері забезпечення доступу до публічної інформації, оскільки ні саме рішення, ні проект оскаржуваного рішення не були оприлюднені на веб-сайті Оноківської сільської ради, як наслідок – рішення прийняті з порушення процедури.
Більш того, ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку для особистого селянського господарства Оноківською сільською радою в порушення ст.ст. 116, 118 ЗК України, оскільки вказаний громадянин вже використав своє право на отримання для цих цілей земельної ділянки безоплатно у власність на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області № 3918-сг від 15.12.2016, а право на отримання земельної ділянки по кожному виду цільового призначення у громадян, згідно ч. 4 ст. 116 ЗК України, передбачено лише один раз.
На підставі вищенаведеного, позивач вважає оскаржуване рішення Оноківської сільської ради таким, що суперечить вимогам земельного законодавства України, а тому просить:
-визнати його незаконним та скасувати;
- витребувати від ОСОБА_1 земельні ділянки за кадастровими номерами: 2124884800:11:016:0243, площею 0,0676 га, вартістю 24 352 грн і 2124884800:11:016:0244 площею 0,0288 га, вартістю 10 375 грн на користь територіальної громади с. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2023 позов задоволено.
Рішення 37 сесії 7 скликання Оноківської сільської ради за № 1011 від 15.03.2019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» у частині затвердження ОСОБА_2 проекту із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0964 га для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером 2124884800:11:016:0240, що знаходиться на території Оноківської сільської ради, визнано незаконним і скасовано;
Витребувано від ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , земельні ділянки за кадастровими номерами: 2124884800:11:016:0243, площею 0,0676 га, вартістю 24 352 грн і 2124884800:11:016:0244 площею 0,0288 га, вартістю 10 375 грн на користь територіальної громади с. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області.
Стягнуто солідарно з Оноківської сільської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 4 802,52 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що:
ОСОБА_2 два рази отримав землю для ведення особистого селянського господарства, а можна лише один раз, тому діяв недобросовісно, а сільська рада не перевірила факт надання йому вже такої землі; Рішення сільради незаконне, підлягає скасуванню, що дає підстави для витребування землі у ОСОБА_1 .

На зазначене рішення суду ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ільницький М.П. подав апеляційну скаргу, доводи якої зводяться до того, що рішення суду першої інстанції належить скасувати та відмовити прокурору в задоволенні позову. 
Зазначає, що мала бути застосована правова позиція ВС у справі №805/181/17-а від 11.12.1019 про те, що ст. 121 ЗК України передбачає як граничні розміри земельних ділянок, так і можливість збільшення цього розміру для ділянок для ведення особистого селянського господарства. Тому ділянки можуть бути довиділені. Разом з тим, земельна ділянка площею 0,0964 га цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером 2124884800:11:016:0240 відсутня і не може бути витребувана бо здійснено поділ такої, на дві земельні ділянки за кадастровими номерами 2124884800:11:016:0243 та 2124884800:11:016:0244.
Не враховані майнові інтереси ОСОБА_3 , який є іпотекодержателем цих ділянок і питання залучення якого до справи не вирішене. Заперечення апелянта проти позову не були враховані та не були досліджені судом.
Прокурор не мав права на позов, бо таке право мав Держгеокадастр, а прокурор не звертався до відповідних органів (постанова ВС від 01.06.2021 №925/929/19). 
Прокурор не обґрунтував підстави представництва в суді, не повідомляв Онокіську раду про порушення. Тому в позові слід відмовити та вирішити питання про судові витрати, в тому числі, на правову допомогу.

У дане судове засідання від 15.07.2026 з`явились: прокурор Роман М.С., адвокат Шаранич С.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 та Дашковська С.О., яка діє в інтересах Оноківської сільської ради.
Прокурор Роман М.С. просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Адвокат Шаранич С.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просив задовольнити подану апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Ужгородської окружної прокуратури – відмовити. Щодо розгляду справи у відсутності свого довірителя не заперечив, оскільки такий про судове засідання знає.
Дашковська С.О., яка діє в інтересах Оноківської сільської ради, просила залишити подану ними апеляційну скаргу без задоволення та прийняти відмову Оноківської сільської ради від поданої ними апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_2 повідомлений про дату, час та місце судового засідання належним чином, зокрема шляхом отримання поштовими засобами зв`язку судової повістки, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення від 11.05.2026.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 також повідомлена про судове засідання належним чином, зокрема шляхом отримання судової повістки поштовими засобами, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення від 16.06.2026.
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до інформаційної довідки №170799904 від 18.06.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 2124884800:10:015:0080 площею 0, 1346 га, цільове призначення якої «для ведення особистого селянського господарства».
Дана земельна ділянка передана у власність ОСОБА_2 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області №3918-сг від 15.12.2016 року.
ОСОБА_2 на підставі рішення сесії 7 скликання Оноківської сільської ради за №1011 від 15.03.2019 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» отримав у власність земельну ділянку площею 0,0964 га для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером 2124884800:11:016:0240, що знаходиться на території Оноківської сільської ради.
20.05.2019, на підставі розробленої технічної документації про поділ земельних ділянок, ОСОБА_2 , поділено земельну ділянку, отриману із земель комунальної власності, за номером 2124884800:11:016:0240 на дві земельні ділянки за кадастровими номерами 2124884800:11:016:0243 та 2124884800:11:016:0244.
У подальшому, вказані обидві земельні ділянки за договорами купівлі-продажу від 15.07.2019, посвідчені приватним нотаріусом Резвановою І.Д., відчужені ОСОБА_1 .
Відповідно до інформаційної довідки №181079831 від 16.09.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 2124884800:11:016:0244 площею 0,0288 га, цільове призначення якої «для ведення особистого селянського господарства».
Відповідно до інформаційної довідки №181079136 від 16.09.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 2124884800:11:016:0243, площею 0,0676 га, цільове призначення якої «для ведення особистого селянського господарства».

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного. 
Відповідно до статті 14 Конституції України, з якою кореспондується ст. 1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. 
Пунктами «а» і «б» ст. 12 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 83 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 118 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, поміж іншого, для ведення особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної. Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, у якій зазначаються бажані розміри та мета її використання.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором – також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що між Ужгородською окружною прокуратурою, яка діє в інтересах держави та Оноківською сільською радою, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третьою особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , виник спір щодо скасування рішення органу місцевого самоврядування - Оноківської сільської ради про отримання ОСОБА_1 земельних ділянок за кадастровими номерами 2124884800:11:016:0243 та 2124884800:11:016:0244, оскільки такі отримані відповідачем без належних правових підстав.
Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги, визнав оскаржуване рішення Оноківської сільської ради Ужгородського району незаконним та скасував таке, застосував віндикацію та витребував від ОСОБА_1 на користь територіальної громади с. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області спірні земельні ділянки.
Головною мотивацією оскаржуваного судового рішення є саме незаконне надання ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером 2124884800:11:016:0240 в порядку безоплатної приватизації вдруге, оскільки сільська рада не звернула увагу, що вже надавала відповідачу земельну ділянку безоплатно та на момент позову не було скасовано реєстрації та передачі цієї ділянки відповідачу. Враховуючи те, що рішення сільської ради визнано незаконним та скасовано похідна вимога про витребування земельної ділянки також підлягала задоволенню, оскільки правових підстав володіння земельними ділянками у відповідачів немає.
Водночас, у своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що прокурор не мав права подавати позов, бо таке право мав Держгеокадастр, а прокурор не звертався до відповідних органів. Прокуратурою не обґрунтувано підстави представництва в суді, не повідомлено Оноківську сільську раду про порушення.
Крім цього, у додаткових поясненнях від 23.04.2026 адвокат Шаранич С.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить звернути увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2025 у справі №911/906/23, оскільки така ухвалена у подібних правовідносинах та матиме значення для правильного вирішення спору. Зокрема, вважає, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, оскільки витребування земельних ділянок, які були сформовані шляхом поділу первісної земельної ділянки не дає правових підстав державному реєстратору для здійснення реєстрації земельних ділянок за державою в особі органу місцевого самоврядування, оскільки в такому випадку слід скасувати державну реєстрацію даних ділянок, а після цього витребувати такі.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Тому, перед вирішенням питання належності обраного позивачем способу захисту необхідно встановити чи порушено права позивача та які саме.
Правилами частини першої статті 79 ЗК України врегульовано, що земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За змістом правил частин першої – четвертої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки відбувається шляхом визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Згідно із частиною тринадцятою згаданої статті земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Відповідно до частини десятої статті 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки відповідно до статей 125, 126 ЗК України виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону № 1952-IV.
Згідно положень ч. 3 статті 116 та ч. 6 ст. 118 ЗК України (чинних на момент виникнення спірних правовідносин), безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельна ділянка може бути отримана громадянином безоплатно у разі подання таким відповідної заяви до органу місцевого самоврядування та прийняття таким органом відповідного рішення про розроблення проекту землеустрою та передачі такої ділянки у власність громадян.
При чому, положенням ч. 4 ст. 116 ЗК України прямо передбачено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 отримав безоплатно в порядку приватизації дві земельні ділянки, а саме: земельну ділянку площею 0,0964 га для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером 2124884800:11:016:0240, цільове призначення якої «для ведення особистого селянського господарства», яку в подальшому було поділено на дві земельні ділянки за кадастровими номерами 2124884800:11:016:0243 та 2124884800:11:016:0244 та відчужено ОСОБА_1 та земельну ділянку за кадастровим номером з кадастровим номером 2124884800:10:015:0080 площею 0,1346 га, цільове призначення якої «для ведення особистого селянського господарства».
Тому, Оноківська сільська рада Ужгородського району на момент прийняття рішення про безоплатне виділення відповідачу земельної ділянки за кадастровим номером 2124884800:11:016:0240 не звернула увагу на те, що ОСОБА_2 вже надавалась земельна ділянка з кадастровим номером 2124884800:10:015:0080 в межах безоплатної передачі визначеної положеннями ст. 116 та 118 ЗК України, що призвело до порушенням вимог законодавства в цій частині. 
Дані обставини також встановлені судом першої інстанції та зазначено, що на момент звернення до суду з позовом обидві земельні ділянки, які надані ОСОБА_2 в межах безоплатної передачі знаходились у власності відповідача, а тому рішення Оноківської сільської ради Ужгородського району №55 прийняте на ІІ сесії VІІ скликання на ІІІ-тьому засіданні від 31.03.2020 про добровільну відмову від права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2124884800:10:015:0080 ОСОБА_2 , правового значення для даног спору немає, оскільки таке рішення прийнято вже після подачі прокуратурою позову. З цими обставинами встановленими Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області також погоджується апеляційний суд.
Виходячи з вищезазначеного, суд першої інстанції прийшов до висновків, що позовна вимога про витребування спірних земельних ділянок із власності ОСОБА_1 на користь територіальної громади с. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області є похідною від попередньої та обґрунтованою, а тому задовольнив позов повністю.

Щодо порушеного ОСОБА_1 питання права звернення Ужгородської окружної прокуратури із даним позовом апеляційний суд зазначає наступне.
В Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом (частини перша, друга статті 1311 Конституції України).
Прокуратура України становить єдину систему, яка у порядку, встановленому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (стаття 1 Закону № 1697-VII).
У статті 4 Закону № 1697-VII зазначено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно із частинами першою, четвертою – шостою статті 7 Закону № 1697-VII систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур, обласна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури. Єдність системи прокуратури України забезпечується: єдиними засадами організації та діяльності прокуратури; єдиним статусом прокурорів; єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності прокурорів; фінансуванням прокуратури винятково з Державного бюджету України; вирішенням питань внутрішньої діяльності прокуратури органами прокурорського самоврядування. У системі прокуратури може запроваджуватися спеціалізація прокурорів.
Прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі (частина друга статті 15 Закону № 1697-VII).
На прокуратуру покладається така функція, як представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України (пункт 1 частини першої статті 2 цього Закону).
Стаття 23 Закону № 1697-VII регулює питання представництва інтересів громадянина або держави в суді. Так, відповідно до частин першої, третьої та четвертої цієї статті представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовує прокурор у порядку, встановленому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді винятково після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. 
У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 23 Закону № 1697-VII під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, встановленому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).
За правилами частин першої, сьомої статті 24 Закону № 1697-VII право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надано Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Повноваження прокурорів, встановлені цією статтею, здійснюються винятково на підставах та в межах, визначених процесуальним законодавством.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Звертаючись до суду з даним позовом Ужгородська окружна прокуратура вказувала, що у зв`язку з порушенням порядку відведення земельних ділянок відповідачам та незаконністю органу місцевого самоврядування, допущено порушення інтересів держави, зокрема в частині незаконної безоплатної передачі земельної ділянки, яка не підлягала такій передачі.
Слід погодитись з позицією прокуратури, що Оноківська сільська рада Ужгородського району сама допустила порушення та надала безоплатно земельну ділянку, яка не підлягала такій передачі ОСОБА_2 , а тому прокуратура не звертається з попереднім листом до даного органу, оскільки такий є відповідачем в даному спорі, тобто прокуратура не може звернутися в інтересах органу, який сам же й допустив порушення законодавства в даних правовідносинах.

Щодо не звернення прокурора в інтересах ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області, то прокурором вірно зазначено, що спірна земельна ділянка не є ділянкою державної власності сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу, тому Держгеокадастр не наділений повноваженнями розпорядника, а надані законом функції державного нагляду в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства не наділяють Держгеокадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі.
Вищенаведене спростовує доводи ОСОБА_1 в цій частині.
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що права держави Україна в особі територіальної громади с. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області були порушені, у зв`язку з чим дослідженню підлягає питання належності обраного позивачем способу захисту.

Вирішуючи питання щодо обрання належності/неналежності обраного позивачем способу захисту, колегія суддів керується наступним. 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.
Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19).
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.09.2025 у справі №911/906/23, на яку просив звернути увагу ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, серед іншого було розглянуто питання ефективного та правомірного способу захисту в разі об`єднання земельних ділянок.
Зокрема, Велика Палата зазначила, що послідовно викладала висновки про те, що у разі пред`явлення позову про витребування – інші способи захисту є неефективними, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є самостійною і достатньою підставою для здійснення (проведення) державної реєстрації речових прав за позивачем.
Однак, у разі об`єднання земельних ділянок або їх розділення, відбувається зміна їх правового режиму. Об`єднання земельних ділянок не може бути перешкодою для застосування такого способу захисту, як віндикаційний позов, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц та від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19. Втім реалізація такого способу захисту за усіма обставинами цієї конкретної справи є неможливою через створені відповідачем фактичні та юридичні перешкоди, які спричинили те, що формально юридично такі спірні земельні ділянки як об`єкти цивільних прав припинили існування, а тому виконати подібне судове рішення та досягнути мету правосуддя у цій справі буде неможливо.
У зв`язку з чим, Велика Палата у вищезгаданій справі виснувала, що земельна ділянка – це, насамперед, певна частина земної поверхні, Велика Палата Верховного Суду не може не зважати на її подвійний правовий режим, а відтак і на цифрове відтворення у Державному земельному кадастрі як єдиній державній геоінформаційній системі відомостей про землі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке підтверджує сформованість земельної ділянки як об`єкта цивільних прав в розумінні статті 79-1 ЗК України, саме тому застосування лише віндикації за обставин, які виникли у справі, що переглядається, за жодних умов не приведе до дієвого відновлення порушених прав позивача.
Слід погодитись з позицією ОСОБА_1 щодо обов`язкового застосування вищезазначених правових висновків до даних правовідносин, оскільки у даній цивільній справі, земельну ділянку з кадастровим номером 2124884800:11:016:0240 було поділено на підставі розробленої технічної документації від 20.09.2019 на дві земельні ділянки за кадастровими номерами 2124884800:11:016:0243 і 2124884800:11:016:0244 та проведено реєстрацію таких у Державному земельному кадастрі, а тому єдиним належним способом захисту порушених прав позивача є скасування запису про реєстрацію земельних ділянок в кадастрі разом із витребуванням таких із власності відповідача (віндикаційний позов).
Тому, позивачем застосовано неналежний спосіб захисту порушених прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2023 року як таке, що ухвалене за неповного з`ясування обставин справи та за неправильного застосування норм матеріального права.
Решті доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 оцінка колегією суддів не надається з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав.

Враховуючи вищенаведене та керуючись нормами статей 12, 81, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2023 року, скасувати та ухвалити судове рішення про відмову Ужгородській окружній прокуратурі у задоволенні позову до Оноківської сільської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про скасування рішення органу місцевого самоврядування та витребування земельних ділянок.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 липня 2026 року.

Суддя-доповідач:

Судді: