Справа № 369/21174/23
Провадження № 2/369/1010/26
РІШЕННЯ
Іменем України

10.08.2026 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді – Пінкевич Н.С.
секретаря судового засідання – Худинець Д.С.
за участі
позивача ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
відповідача ОСОБА_3 
представник відповідача ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войстрік Олена Василівна про розірвання договору довічного утримання

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є людиною похилою віку, самотньою, її син та чоловік померли, немає жодної підтримки, має поганий стан здоров`я, потребує опіки. Для отримання допомоги, піклування, консультацій, підтримки, вона звернулась до ГО Фонд допомоги ОСОБА_7 . 
07 квітня 2017 року між нею та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Войстрік О.В. За умовами договору вона передала у спільну сумісну власність житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , а набувачі зобов`язувались забезпечувати її утриманням довічно на умовах цього договору. А саме: грошове утримання складається з первинного платежу в розмірі 120 000 грн., щомісячних платежів в розмірі 1200 грн. з подальшою індексацією, сплачувати комунальні послуги, довічно проживати в будинку. Дані умови є істотними, порушення яких є підставою для розірвання договору. 
Після укладення договору, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не сплачували щомісячні платежі, не надавали очікуваної опіки, підтримки та захисту. Вона вимагала розірвання договору, але вони пообіцяли знайти іншу людину, яка буде виконувати умови договору.
У зв`язку з цим, 30 серпня 2018 року був підписаний договір також з ОСОБА_3 про зміну набувача у договорі довічного утримання. Змінено первинний платіж на розмір 123 000 грн., щомісячний платіж 1500 грн. шляхом перерахування на картку. Після укладення договору, ОСОБА_3 не у повному обсязі виконує його умови, бували місяці, коли вона не отримувала щомісячний платіж, жодного разу не проводив виплату з урахуванням індексу інфляції (за період з квітня 2017 року по січень 2023 року – 26 600,40 грн.), перестав забезпечувати харчуванням і доглядом, слідкувати за станом будинку, який ще на 2020 рік потребував капітального ремонту: дах протікає, відсутнє опалення, ванна кімната почорніла, вхідні двері протікають. 
28 вересня 2022 року вона потрапила до лікарні, вартість лікування становило 129 972,53 грн. Після виписки вона потребувала реабілітації, догляду та лікування, на що витрачала кошти. Але ОСОБА_3 жодного разу не відвідував її у лікарні, не цікавився її здоровям, не проявив турботи, підтримки. Оскільки відповідачами порушені істотні умови договору, у добровільному порядку відмовляються розірвати договір, вона помились при укладенні договору, тому її права є порушеними та підлягають судовому захисту.
Просила суд:
розірвати договір довічного утримання, укладений 07 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войстрік О.В., зареєстрованого в реєстрі за №181;
скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 індексний номер 427654242 від 30 серпня 2018 року, номер запису про право власності 27697631 на житловий будинок АДРЕСА_1 ;
скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_8 індексний номер 42765424 від 30 серпня 2018 року, номер запису про право власності 27697751 на земельну ділянку площею 0,1102 га, кадастровий номер 3222488201:01:011:5011, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
повернути житловий будинок та земельну ділянку у власність ОСОБА_1 ;
поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на житловий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_1 ;
судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження.

21 лютого 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач ОСОБА_3 вказав, що у як первинному договорі, так і в договорі про зміну набувача вказується про сплату відповідачами первинного платежі в розмірі 120 000 грн. (123 000 грн. у договорі від 30 серпня 2018 року) та отримання ОСОБА_1 ще до підписання договорі. Факт отримання підтверджується і написаними розписками. На виконання умов договору він також щомісячно перераховував позивачці щомісячний платіж 1500 грн., який потім самостійно збільшив. Також ним щомісячно сплачувались комунальні послуги за користування газом, водопостачання, електроенергією у погодженому договорі розмірі (зокрема електрика до 250 кВт на місяць).
Вказав, що також кілька разі на місяць відвідував позивачку, допомагав їй, а після початку війни він був призваний до лав ЗСУ, де і зараз несе службу, до ОСОБА_1 приїжджає його дружина, надає їй допомогу по господарству, що не передбачено договором. Але позивачка кожного дня бажає всі більшого і більшого. 
Умовами договору не передбачено проведення капітального ремонту будинку. Не зважаючи на це, він надавав позивачці 5000 грн. як компенсацію за проведений ремонтні роботи, до військової служби, коли відвідував позивачку, то також здійснював поточний ремонт будинку. З часом ОСОБА_1 почала виявляти бажання проживати в квартирі з усіма зручностями та не бажала жити в своєму будинку. Пропонувала купити їй квартиру замість цього будинку, на що він не погоджувався. Вважає, що позивачкою навмисно вчиняються дії щодо пошкодження будинку: спустила воду з системи опалювання, пошкодивши систему опалення та котел, забувала вимикати воду та будинок затоплювало. 
Також ОСОБА_1 не попередила завчасно про необхідність лікування, не просила про допомогу, самостійно його оплатила та прийняла рішення про лікування на комерційній основі, хоча має право на безкоштовне лікування, не просила відвідувати її (і це було не можливо, оскільки він перебуває на військовій службі, але цікавився станом її здоров`я). На підтвердження витрат на лікування не подані відповідні призначення лікарів щодо обраного лікування, необхідність придбання ліків (рецепти). 
Крім того, ОСОБА_1 з 2018 року подає позови щодо укладеного договору, які за її заявами суди закривають провадження. Просив відмовити у задоволенні позову.

27 березня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивачка вказала, що як первинні набувачі майна не виконували умови договору, не сплачувати щомісячні платежі, так і ОСОБА_3 не повному обсязі виконував умови договору (травень 2020 року та березень 2022 року зокрема). Докази належного виконання цієї умови договору відповідачами не надано. 
Також ні ОСОБА_3 , ні його дружина не приїздили до неї регулярно, за весь час з 2018 року ОСОБА_3 приїздив сім разів, а його дружина – три. Не виконуються і відповідачем умови договору щодо ремонту будинку взагалі, що зафіксовано в акті обстеження, не піклується про неї, коли вона потребувала термінового лікування, оскільки справжніми намірами його є те, щоб вона скоріш віддала Богові душу. Просила задоволити позов у повному обсязі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 травня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження по справі. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 травня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи в судовому засіданні.

09 квітня 2025 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_6 про застосування строків позовної давності та письмові пояснення. Вказав, що договір довічного утримання між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ним діяв з 07 квітня 2017 року по 13 серпня 2018 року, тобто по час укладення договору про зміну набувача. Тобто з часу укладення пройшов трирічний строк для звернення до суду з таким позовом. Відсутні докази невиконання ними умов договору довічного утримання, відсутня будь-яка заборгованість по комунальним платежам. Позивачка неодноразово подавала до суду позови щодо оспорення договору. Ними умови договору виконувались, в при укладенні договору про зміну набувача вказується лиш про неможливість у подальшому виплачувати допомогу позивачці. Просив відмовити у задоволенні позову.

14 квітня 2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представник позивача – адвокат Стрикаль О.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача – адвокат Фасулакі П.Є., відповідач ОСОБА_6 проти позову заперечували. Просили відмовити.
У судове засідання відповідачка ОСОБА_5 та третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войстрік Олена Василівна не з`явилися, про день, час та місце розгляду повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи, будь-які пояснення, заперечення не подавали. 

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належав житловий будинок загальною площею 90,3 кв.м з господарськими будівлями і спорудами, та земельна ділянка площею 0,1102 га з кадастровим номером 3222488201:01:011:5011, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).
07 квітня 2017 року між ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войстрік О.В.
За цим договором відчужувач передає у спільну сумісну власність набувачів належне їй на праві приватної власності майно: житловий будинок загальною площею 90,3 кв.м з господарськими будівлями і спорудами, та земельна ділянка площею 0,1102 га з кадастровим номером 3222488201:01:011:5011, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до п. 8 Договору набувачі зобов`язуються довічно фінансово утримувати Відчужувача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення її життєвих потреб. Сторони домовились, що грошове утримання складається з первинного платежу у розмірі 120 000,00 (сто двадцять тисяч) грн. 00 коп., та щомісячних платежів у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) грн. на місяць. Сторони домовилися, що щомісячне грошове утримання буде надаватися відчужувачу шляхом перерахування на картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий в Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України». 
Крім вищезазначеної суми, Набувачі зобов?язані щомісячно разом або окремо сплачувати комунальні послуги за житловий будинок у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені (Набувачами чи Відчужувачем.) Кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватись Відчужувачу шляхом банківського або поштово переказу, або готівкою під розписку. 
Згідно з п. 9 Договору щомісячне грошове утримання виплачуватись Набувачами на користь Відчужувача, починаючи з моменту укладення цього Договору, до 10 числа поточного місяця шляхом перерахування на картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий в Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України». У випадку зміни способу отримання щомісячного грошового утримання Відчужувач зобов?язаний вчасно (за п?ятнадцять днів до сплати наступного платежу) в письмовій формі повідомити про це Набувачів за адресою: АДРЕСА_3 .. Сума грошового щомісячного утримання підлягає індексації та нараховується щорічно в лютому місяці чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України. Несвоєчасна сплата індексації не є порушенням істотних умов договору.
Одноразовий грошовий платіж отриманий ОСОБА_1 07 квітня 2017 року в розмірі 120 000 грн., що за курсом НБУ становило 4 428 дол.США (27,1).

За ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (новий набувач) досягнуто нової згоди та змінено договір довічного утримання. При укладенні договору ОСОБА_1 жодних заперечень щодо невиконання умов договору довічного утримання первісними набувачами не висловлювала та в договорі такі умови не відображені, наслідки невиконання чи неналежного виконанні відчужувачем не вказані. 
30 серпня 2018 року між ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (первісні набувачі) та ОСОБА_3 (новий набувач) укладено договір про зміну набувача в договорі довічного утримання, посвідченого Войстрік О.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.04.2017 року за реєстром №181 та внесення змін та доповнень до нього.
3 моменту укладання цього договору ОСОБА_3 зобов`язаний забезпечувати ОСОБА_1 утриманням довічно на умовах Договору довічного утримання.
Сторони домовились внести зміни та доповнення до Договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войстрік О. В. 07 квітня 2017 року за реєстром N? 181, та викласти їх в наступній редакції:
«П.8. Я, ОСОБА_3 , зобов`язуюсь довічно фінансово утримувати ОСОБА_1 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення її життєвих потреб. Сторони домовились, що грошове утримання складається первинного платежу у розмірі 123000,00 (сто двадцять три тисячі) грн. 00 коп., та щомісячних платежів у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. на місяць. Сторони домовилися, що щомісячне грошове утримання буде надаватися ВІДЧУЖУВАЧУ шляхом перерахування на картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий в Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».
Крім вищезазначеної суми, НАБУВАЧ зобов`язаний щомісячно разом або окремо сплачувати комунальні послуги за житловий будинок у терміни, встановлені відповідним договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені (НАБУВАЧЕМ чи ВІДЧУЖУВАЧЕМ). Кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватись ВІДЧУЖУВАЧУ шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку. До оплачуваних щомісячних витрат на комунальні послу належать: плата за користування природним газом, водопостачання (в обсязі: холодна во до 8 куб.м, у разі наявності лічильників) та електроенергія в обсязі до 250 кВт год., абонентська плата за телефон (крім міжнародних, міжміських розмов та розмов абонентами мобільного зв?язку), за послуги соціального пакету кабельного телебачення. Якщо на момент укладання цього Договору ВІДЧУЖУВАЧ не користувався якимось видом вищезазначених послуг; а згодом почав ними користуватись, він зобов?язаний протягом п?яти календарних днів письмово повідомити про це НАБУВАЧА. У випадку зміни тарифів на вищезазначені послуги ВІДЧУЖУВАЧ зобов?язаний письмово повідомити про НАБУВАЧА протягом 10 днів з дня отримання ним квитанцій з новими тарифами. У випадку несвоєчасного повідомлення ВІДЧУЖУВАЧЕМ про зміну тарифів НАБУВАЧ несе відповідальності за виникнення заборгованості за відповідний місяць по сплаті комунальних послуг.
Сторонам роз?яснено зміст п.2 статті 749 Цивільного кодексу України, і з огляду на це сторони домовилися, що у випадку виникнення, в майбутньому, потреби забезпечення ВІДЧУЖУВАЧА іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, ВІДЧУЖУВАЧ самостійно, на свій розсуд, несе всі витрати на ці види забезпечення в межах кошів, отриманих за умовами цього Договору.
НАБУВАЧ зобов?язується здійснити поховання ВІДЧУЖУВАЧА після його смерті, компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання НАБУВАЧЕМ самостійно через поважні причини.» 
Внесли зміни і до: «п.9. Щомісячне грошове утримання буде щомісячно виплачуватись НАБУВАЧЕМ користь ВІДЧУЖУВАЧА, починаючи з моменту укладання цього Договору до 10 числа поточного місяця шляхом перерахування на картковий рахунок НОМЕР_2 , відкритий в Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України. У випадку зміни способу отримання щомісячного грошового утримання ВІДЧУЖУВАЧ зобов?язаний вчасно (за п?ятнадцять днів до сплати наступного платежу) в письмовій формі повідомити про це НАБУВАЧА за адресою: АДРЕСА_4 . Сума грошового щомісячного утримання підлягає індексації та нараховується щорічно в лютому місяці чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України. Не своєчасна сплата індексації не є порушенням істотних умов договору». 
У п.10: «Первинний грошовий платіж відповідно до п.8 Договору визначено Сторонами за спільною згодою у розмірі 123000,00 (сто двадцять три тисячі гривень 00 копійок), які ВІДЧУЖУВАЧ отримав повністю від НАБУВАЧА перед підписанням цього договору. Вказаний первинний грошовий платіж не підлягає перегляду та не індексується. Цей платіж повинен витрачатися ВІДЧУЖУВАЧЕМ на цілі задоволення його життєвих потреб, передбачені ч.ч. 1, 3 п.8 Договору».

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала на істотне порушення умов договору: несплата щомісячних платежів як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_6 з ОСОБА_5 , не сплата ними індексації цих платежів, не сплата комунальних платежів, не надання їй підтримки, опіки, допомоги, захисту, оплати за лікування, не проведення ремонту в будинку. 
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19 зроблено такий висновок: «Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.».
Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).
Тлумачення змісту пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов. Саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України має надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач.
Такі висновки щодо застосування статей 755, 756 ЦК України узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року у справі № 644/1566/19, від 15 серпня 2023 року у справі № 712/10192/22, від 12 березня 2025 року у справі № 127/27292/22.

У П.15 договору сторони погодили, що істотними умовами є: щомісячні платежі, первинний грошовий платіж та довічне право на проживання відчужувача у житловому будинку. Разом з правом проживання в житловому будинку відчужувач приймає на себе обов`язок його зберігання та підтримання в належному стані. 
Згідно зі статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване під час укладення договору.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване під час укладення договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19, від 19 березня 2025 року у справі № 761/16002/22.
Аналіз статті 755 ЦК України та правової природи індексації як механізму підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг у разі перевищення визначеного законом індексу споживчих цін, свідчить про те, що несплата набувачем індексації грошового утримання за попередній рік не є істотним порушенням договору довічного утримання.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 надав суду копії квитанцій щодо сплати ним щомісячного грошового утримання, комунальних платежів. 
Суд враховує, що сплата комунальних платежів не є істотною умовою договору. Крім того, ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що існує заборгованість по таким платежам станом на день звернення до суду. Не надала позивачка і доказів на спростування поданих ОСОБА_3 квитанцій щодо оплати таких послуг саме нею. 
Не сплата щомісячних платежів, за твердженням позивача, ОСОБА_3 у травні 2020 року та березні 2022 року, та неповна оплата - у лютому 2019 року (1482,50 грн.), березні 2019 року (1492,50 грн.) та натомість лиш у листопаді 2019 року сплати 1999,95 грн. – не може оцінюватись судом як істотне порушення. При цьому суд враховує, що з 2018 року по грудень 2023 року ОСОБА_3 виконувались умови договору щодо сплати щомісячних платежів (з 64 місяців оплати відсутня сплата лише за 2 місяців).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що внаслідок несплати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 щомісячного грошового утримання, мало укладення договору про зміну набувача та прийняття обов`язку по його виконанню ОСОБА_3 , у якому відсутній обов`язок ОСОБА_3 сплати заборгованість або інша відповідальність первинних набувачів щодо невиконання або неналежного виконання ними обов`язків по договору. З наданих суду пояснень позивачки вбачається, що ОСОБА_1 не пред`являла претензій до ОСОБА_3 щодо невиконання іншими відповідачами умов договору та сплату цієї заборгованості. 
Крім того, позивачка просить розірвати лише первинний договір, який був змінений у 2018 році та є невід`ємною частиною договору. 
На час вирішення спору між позивачкою та ОСОБА_3 склались напружені відносини, позивачкою створюються перешкоди відповідачу у виконання своїх обовязків, фактично позивачка відмовляється їх отримувати, мотивуючи тим, що вони не надають ту турботу і опіку, яку вона розраховувала при укладенні договору (зокрема, не пускала до домовлодіння). Відповідач вважав, що зазначені дії ОСОБА_1 створюють для нього такі умови, щоб він був позбавлений можливості виконати взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання.
Таким чином, суд звертає увагу на те, що втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами сторін відповідного договору.
Верховний Суд зазначає про те, що має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Аналіз балансу інтересів сторін договору, а саме відчужувача та набувача, крізь призму статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить про те, що у разі розірвання оспорюваного договору довічного утримання на відповідача буде покладено надмірний і індивідуальний тягар у зв`язку з позбавленням права на майно, з огляду на те, що ОСОБА_3 з серпня 2018 року виконував взяті на себе обов`язки за вказаним правочином, тобто майже 8 років здійснював відповідний догляд за позивачем зі значною витратою коштів на утримання.
Вказані обставини свідчать про порушення балансу між інтересами позивача як відчужувача та ОСОБА_3 як набувача, яка довгий час належно виконував зобов`язання за договором довічного утримання, що не заперечувала ОСОБА_1 (у позові вказує про відсутність лише двох місяців).
Ураховуючи викладене, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши, врахувавши та надавши оцінку всім зібраними у справі доказам і доводам сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про те, що відсутні докази обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 щодо розірвання договору довічного утримання, оскільки ОСОБА_3 підтвердив здійснення ним систематичної сплати щомісячних внесків на утримання відчужувача, тривалий час виконував взяті на себе обов`язки за відповідним правочином.
Суд також вважає, що несплата у повному обсязі утримувачем щорічної індексації не може вважатися істотним порушенням умов договору довічного утримання, а тому не є підставою для розірвання такого правочину.
Крім того, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2021 року закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення індексації суми утримання відповідно до договору довічного утримання від 07 квітня 2017 року та договору про зміну набувача в договорі довічного утримання від 13 серпня 2018 року – за відсутності предмету спору (справа 369/540/21).
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2019 року прийнято відмову позивача від позову та провадження закрито по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войстрік Олена Василівна про розірвання договору довічного утримання та договору про зміну набувача в договорі довічного утримання (справа 369/16401/18).
У пункті 11 договору довічного утримання позивач як відчужувач засвідчила, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.
Згідно з умовами договору довічного утримання відповідачами сплачено позивачу одноразове грошове утримання у розмірі. Аналіз умов зазначеного договору свідчить про те, що за рахунок отриманих коштів позивачка самостійно себе забезпечує усіма необхідними послугами, а відповідач у передбачених розмірах самостійно здійснює оплату комунальних послуг за кошти. Тобто позивач висловила свою потребу у догляді шляхом виплати їй грошових коштів.
Отже, суд приходить до висновку про те, що умовами договору довічного утримання не передбачено дій утримувача із будь-якої допомоги у побуті позивачу, які б були істотними умовами договору, відповідач зобов`язалась довічно утримувати позивача, а саме забезпечувати її грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, на які відчужувач самостійно забезпечувала себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та інше.
Таким чином, суд вважає, що спірні питання щодо сплати за комунальні послуги самі собою не можуть бути правовою підставою для розірвання оспорюваного договору довічного утримання за відсутності підтвердження несприятливих наслідків для відчужувача, пов`язаних із можливістю проживання у спірній квартирі.
Доказів, які б підтвердили факт самоусунення відповідача від виконання зобов`язань щодо фінансового утримання відчужувача та/або неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, які закріплені сторонами у договорі довічного утримання, у справі немає.
Суд враховує, що оспорюваний договір довічного утримання між сторонами укладено у серпні 2018 року і 6 років позивач не зверталась ні до відповідача (до 2023 року), ні до суду із вимогами про його розірвання, тобто такі дії останньої свідчать про те, що відповідач належним чином протягом тривалого часу виконував взяті на себе зобов`язання за оспорюваним правочином, а позивач приймала таке виконання.
Крім того, згідно з частиною другою статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Отже, з урахуванням підстав позову та наведеної вище презумпції вини боржника за договором відповідач є таким, що довів належне виконання умов договору довічного утримання та відсутність істотного порушення умов договору. Тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. 
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд – 

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войстрік Олена Василівна про розірвання договору довічного утримання відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 10 серпня 2026 року.

Суддя         Наталія ПІНКЕВИЧ