Справа № 202/3087/26
Провадження № 2/202/3708/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

11 вересня 2026 року Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого - судді Мачуського О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Карасьової Г.І.,
представника позивача – адвоката Іванової О.М.,
представника відповідача та третьої особи – Терещенко А.В.,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про зобов`язання вчинити певні дії, визнання наймачем житлового приміщення, встановлення факту невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду,-

ВСТАНОВИВ:
06 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 – адвокат Іванова О.М. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» звернулась до Індустріального районного суду міста Дніпра з позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, в якому просить: зобов`язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради вчинити дії направлені на зміну умов договору найму займаного жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 загальною площею 42,2 кв.м. житловою площею 17,7 кв.м. на ОСОБА_1 , визнавши її наймачем житлового приміщення; встановити факт невикористання ОСОБА_1 житлових чеків для приватизації державного житлового фонду в період з 27.01.1994 року по 16.04.1999 року; покласти на позивача судові витрати. 
В обґрунтування позову зазначено, що 29.08.1996 Дніпропетровським домобудівним комбінатом № 2 її матері, ОСОБА_2 , видано ордер на житлове приміщення АДРЕСА_1 на склад сім`ї 2 особи: ОСОБА_2 (основний квартиронаймач) та ОСОБА_1 (донька). Позивачка зареєстрована та фактично проживає у зазначеній квартирі з дитинства, після реєстрації з 16.04.1999, а за паспортом - з 27.01.2006 і донині.
01.03.2024 ОСОБА_2 знята з реєстрації у зв`язку зі смертю. Оскільки позивачка, будучи повнолітньою донькою наймача, безперервно проживала разом із матір`ю в спірній квартирі, вела з нею спільне господарство і після смерті матері залишилася єдиною зареєстрованою і фактично проживаючою в квартирі особою, вона має право на визнання її наймачем цього житла за раніше укладеним договором найму.
14.04.2025 позивачка звернулася до голови Дніпровської міської ради із заявою про надання дозволу на зміну умов договору найму. Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19.06.2025 № 3/16-3057 у підготовці проєкту відповідного рішення виконавчого комітету відмовлено з посиланням на розбіжності у поданих документах щодо статусу приміщення (зазначення в ордері слова «гуртожиток»).
Позивачка вважає таку відмову необґрунтованою, оскільки статус будинку АДРЕСА_2 як житлового, а не гуртожитку, підтверджується рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 19.12.1996 № 1793/6 про прийняття будинку в експлуатацію як житлового будинку для малосімейних, довідкою КП «ДМБТІ» від 24.09.2024 № 11326 та фактом наявності у будинку об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.
Також зазначила, що в період з 27.01.1994 (дата зняття з реєстрації в гуртожитку по АДРЕСА_3 ) до 16.04.1999 (дата реєстрації у спірній квартирі) вона, будучи на той час неповнолітньою, не мала реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим позбавлена можливості отримати від органів реєстрації довідку встановленого зразка про невикористання житлових чеків за цей період, що є перешкодою для подальшої приватизації квартири. Єдиним способом підтвердження цієї обставини є судове рішення про встановлення факту, що має юридичне значення.
Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпра Мачуського О.М. від 08 квітня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 03 серпня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача – адвокат Іванова О.М. в судовому засіданні зазначила, що мати позивача отримала квартиру у користування на підставі ордеру. Позивач та її мати були зареєстровані у вказаній квартирі. У 2024 році мати позивача померла. Позивачу було відмовлено у визначенні її наймачем спірної квартири їз-за розбіжностей в статусі займаного приміщення. Разом з тим. Квартира розташована у житловому будинку, не має статусу гуртожитку, у будинку створено ОСББ. Спірна квартира не приватизована, знаходиться в комунальній власності та Позивач там зареєстрована та проживає.
Представник відповідача та третьої особи - Терещенко А.В. в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими. Мати позивача не укладала договір найму, а тому не можна вносити туди зміни. Вимога позивача щодо невикористання житлових чеків для приватизації є передчасною, оскільки питання приватизації взагалі не розглядалось відповідачем.
Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що 29.08.1996 на підставі ордера, виданого Дніпропетровським домобудівним комбінатом № 2, ОСОБА_2 надано право на зайняття житлового приміщення АДРЕСА_1 на склад сім`ї 2 особи, включаючи доньку - позивачку у цій справі.
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 19.12.1996 № 1793/6 затверджено акт державної комісії про прийняття в експлуатацію 14-поверхового житлового будинку для малосімейних по просп. Газети «Правда», буд. 145, який передано на баланс житлово-експлуатаційної організації Індустріального району. Листом КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 24.09.2024 № 11326 підтверджено реєстрацію цього будинку як житлового за територіальною громадою на підставі зазначеного рішення. 
Згідно з довідкою ОСББ «Правда 145» № 2 від 24.03.2025 особовий рахунок на квартиру був відкритий на ім`я ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 777). Згідно з довідкою № 1812 від 09.04.2025 позивачка зареєстрована в спірній квартирі з 16.04.1999, а ОСОБА_2 була знята з реєстрації 01.03.2024 у зв`язку зі смертю.

Відповідно до частини першої статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення. Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Позивачка, будучи донькою наймача, вселеною в жиле приміщення на підставі ордера як член сім`ї наймача, набула рівних з наймачем прав користування жилим приміщенням.
Частиною другою статті 824 ЦК України встановлено, що в разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб, при цьому договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. Аналогічне право повнолітнього члена сім`ї наймача вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму замість попереднього наймача, зокрема у разі смерті наймача, передбачено статтею 106 ЖК Української РСР.
Судом встановлено, що позивачка на момент смерті матері досягла повноліття, безперервно та постійно проживала у спірній квартирі, є єдиною особою, зареєстрованою в ній станом на час розгляду справи, самостійно несе витрати на утримання житла. Належного заперечення чи доказів на спростування цих обставин відповідачем не надано, а формальна підстава відмови (розбіжність у зазначенні статусу приміщення в поданих документах) спростована зібраними у справі доказами. За таких обставин суд вважає доведеним, що позивачка відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 824 ЦК України та статтею 106 ЖК Української РСР, а тому наявні правові підстави для визнання її наймачем спірного жилого приміщення за раніше укладеним договором найму.
Суд зазначає, що визнання позивачки наймачем є в цих правовідносинах самостійним та достатнім способом захисту порушеного права: рішення суду про визнання є підставою для внесення відповідних відомостей до особового рахунку та інших облікових документів без необхідності додаткового зобов`язання відповідача до вчинення невизначених за змістом дій, а тому суд не вбачає підстав для покладення на відповідача обов`язку «вчинити дії, спрямовані на» зміну умов договору найму - сама вимога про визнання наймачем є ефективним та виконуваним способом захисту, що узгоджується з вимогами до резолютивної частини судового рішення.
Суд відхиляє довід відповідача про те, що за відсутності окремого письмового документа, оформленого як «договір найму», відсутній предмет для визнання позивачки наймачем, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 61 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення. Тобто сам закон визначає ордер саме як юридичний факт і водночас письмову підставу, з якою пов`язується виникнення житлових правовідносин найму, а не як документ, що існує окремо і незалежно від договору найму. Видача ОСОБА_2 ордера від 29.08.1996 на житлове приміщення № 113 в будинку № 145, її фактичне вселення в це приміщення та подальше безперервне користування ним, оплата житлово-комунальних послуг (що підтверджується довідкою ОСББ «Правда 145» про відкриття на її ім`я особового рахунку) у своїй сукупності є достатніми доказами виникнення й реального існування правовідносин найму жилого приміщення, незалежно від того, чи складався між сторонами окремий документ під назвою «договір найму».
Крім того, за загальним правилом цивільного права (частина перша статті 218 ЦК України та аналогічний за змістом підхід, що застосовувався у період виникнення спірних правовідносин) недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, за винятком випадків, прямо встановлених законом, а лише тягне визначені законом обмеження засобів доказування; за наявності письмових доказів (ордера, довідок про склад сім`ї, довідки про особовий рахунок, документів про реєстрацію місця проживання) такі обмеження на встановлення обставин справи не впливають. Отже, відсутність окремого паперового документа, підписаного сторонами саме як «договір найму», за наявності ордера і сукупності інших письмових доказів фактичного користування жилим приміщенням не спростовує факту виникнення між ОСОБА_2 (а після її смерті - позивачкою) та наймодавцем житлових правовідносин найму, а довід відповідача про «відсутність предмета для внесення змін» суд визнає безпідставним.
Суд також враховує, що саме на наймодавця (відповідну житлово-експлуатаційну організацію чи уповноважений нею орган) покладався обов`язок за статтею 61 ЖК Української РСР забезпечити оформлення письмового договору найму на підставі виданого ордера; невиконання наймодавцем цього обов`язку не може бути поставлено в вину наймачеві чи членам його сім`ї та не може використовуватися відповідачем як підстава для позбавлення позивачки її житлових прав, що узгоджується із загальним принципом, за яким особа не повинна зазнавати негативних наслідків через бездіяльність органів, відповідальних за оформлення документів.
Суд відхиляє доводи відповідача про наявність невизначеності статусу приміщення: наявними у справі письмовими доказами достовірно підтверджено, що будинок АДРЕСА_2 ) є житловим будинком і не має і не мав статусу гуртожитку, а посилання в тексті ордера на слово «гуртожиток» є технічною помилкою, яка не спростовується жодним іншим доказом і не змінює правового режиму об`єкта нерухомості.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на пред`явлення позову, зокрема позову про встановлення факту, що має юридичне значення в порядку позовного провадження, пов`язується не з абстрактною можливістю настання в майбутньому певних правових наслідків, а з наявністю на момент звернення до суду конкретного порушеного, оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу, для захисту якого встановлення відповідного факту є необхідним.
Судом встановлено, що станом на дату подання позову: 1) питання про визнання позивачки наймачем спірного жилого приміщення не було вирішено і саме є предметом розгляду в цій же справі; 2) позивачка не зверталася до уповноваженого органу приватизації із заявою про передачу квартири у власність та, відповідно, не отримувала жодного письмового рішення чи відповіді, в якій би їй було відмовлено з підстав відсутності документа про невикористання житлових чеків; повідомлення про таку можливу підставу відмови мало виключно усний, неформальний характер і не підтверджене жодним письмовим доказом. Отже, на момент звернення до суду будь-який спір щодо права позивачки на приватизацію відсутній, а обов`язок надання документа про невикористання житлових чеків та наслідки його ненадання ще не були предметом розгляду уповноваженого органу.
За таких обставин необхідність встановлення факту невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду пов`язується не з наявним, актуальним порушенням права позивачки, а з подією, яка може настати лише в майбутньому та за настання додаткових умов (набуття статусу наймача, звернення до органу приватизації, прийняття цим органом рішення). Встановлення судом факту, що має юридичне значення, за відсутності на момент звернення до суду сформованого спору про право чи охоронюваний законом інтерес, який потребує захисту, суперечить меті судового захисту, визначеній статтею 4 ЦПК України, а тому позовна вимога в цій частині є передчасною.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту невикористання ОСОБА_1 житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 27.01.1994 по 16.04.1999, як передчасно заявленої, без позбавлення позивачки права на повторне звернення до суду з цією вимогою після виникнення підстав, передбачених законом.

З огляду на вказане позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про зобов`язання вчинити певні дії, визнання наймачем житлового приміщення, встановлення факту невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка в позовній заяві просила покласти судові витрати на себе, отже судові витрати компенсації не підлягають та залишаються за позивачкою в межах фактично сплаченої суми.
Керуючись ст.ст. 4, 10-13, 19, 43, 76-81, 81, 89, 95-96, 141, 258-259, 263-265, 280, 282, 284, 287-289 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про зобов`язання вчинити певні дії, визнання наймачем житлового приміщення, встановлення факту невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду – задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_1 наймачем житлового приміщення: квартири АДРЕСА_1 загальною площею 42,2 кв.м. житловою площею 17,7 кв.м. за раніше укладеним договором найму житлового приміщення. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Мачуський