П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 571/3463/25
Провадження № 22-ц/4815/1089/26

Головуючий у Рокитнівському районному суді 
Рівненської області: суддя Комзюк А.Ф.
Рішення суду першої інстанції 
(скорочений текст) ухвалено:
о 12 год. 34 хв. 02 березня 2026 року в селищі Рокитне
Сарненського району Рівненської області
Повне рішення складено: 05 березня 2026 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Акцент-Банк" – адвоката Омельченка Євгена Володимировича на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 02 березня 2026 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Акцент-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У грудні 2025 року в суд звернулося Акціонерне товариство "Акцент-Банк" (далі - АТ "А-Банк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 07 лютого 2024 року у розмірі 168 564,49 гривень, з яких: 103 175,41 гривень склали борг за кредитом; 64 139,08 гривень – за процентами; 1 250 – за пенею.
Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 02 березня 2026 року позов банку задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "А-Банк" заборгованість за кредитним договором №б/н від 07 лютого 2024 року у розмірі 99 939,08 гривень та 1 436,24 гривень судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Приходячи до такого висновку, суд врахував те, що заборгованість за тілом кредиту не могла бути більшою, ніж встановлений банком кредитний ліміт, який становив лише 35 800 гривень. При цьому нараховані відсотки в розмірі 64 139,08 гривень суд визнав такими, що узгоджені істотними умовами кредитування. Щодо нарахованої кредитодавцем пені, то суд зазначив, що з огляду на положення п.18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України відповідач звільняється від сплати цього виду неустойки в період дії в Україні воєнного стану.
На рішення суду представником АТ "А-Банк" – адвокатом Омельченком Є.В. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося, що про помилковість мотивів суду попередньої інстанції з приводу відсутності власноручного підпису позичальника безпосередньо на Умовах і правилах надання банківських послуг та тарифах. Так, ОСОБА_1 в підписаній нею анкеті-заяві про приєднання особисто підтвердила факт ознайомлення з Умовами та Тарифами і зобов`язалася самостійно відстежувати зміни на веб-сайті банку. 
Звертає увагу на те, що на відміну від судових справ, де відповідачі не підписували конкретні умови, у матеріалах цієї справи міститься паспорт споживчого кредиту та заява щодо встановлення кредитного ліміту, у якій прописано всі істотні умови кредитування, в т.ч. строки і розмір процентної ставки. При цьому вказані складові кредитного договору мали електронну форму і підписувалися ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису, згоду на використання якого вона заздалегідь надала в анкеті-заяві. 
Банк зазначав, що згідно із законодавством, використання електронного або цифрового власноручного підпису має таку ж юридичну силу, як і власноручний підпис, а допустимість та юридична сила електронного документа як доказу не можуть заперечуватися виключно через те, що він має електронну форму. 
Крім того, вважає, що для правильного розв`язання спору всупереч твердженням суду не підлягали до застосування висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, а до застосування підлягають висновки постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №284/157/20, яка стверджує, що підписання анкети-заяви та паспорта споживчого кредиту є належним узгодженням умови кредитування, в т.ч. процентної ставки. Не погоджуючись з відмовою у стягненні процентів, покликався на те, що їх отримання відповідно до ст. 1048 та 1054 ЦК України є законним правом банку і навіть у разі невизнання підпису на тарифах позичальник все ж зобов`язаний сплачувати проценти щонайменше на рівні облікової ставки Національного банку України.
З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові, задовольнивши його повністю.
У поданому відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Ціпан О.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін. При цьому зважав на те, що суд попередньої інстанції не посилався на відсутність підпису позичальник на Умовах та тарифах банку, не відмовляв у стягненні відсотків, а лише визнав обґрунтованими заперечення щодо розрахунку заборгованості за тілом кредиту і правомірно відмовив у стягненні пені.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За правилами ст.ст. 626, 628, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Частиною першою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Статтею 1056^1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Законом України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (далі – Закон № 675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Частиною третьою ст. 5 Закону № 675-VIII унормовано, що правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як з`ясовано судом, 07 лютого 2024 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ "А-Банк". Відповідно до заяви вона своїм підписом підтвердила, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг склали між нею та банком договір про надання банківських послуг. Окрім того, відповідач із підписанням анкети-заяви підтвердила факт ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг в АТ "А-Банк".
Згідно із заявою про відкриття, ведення поточного рахунку та встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком від 07 лютого 2024 року ОСОБА_1 просила відкрити поточний рахунок та встановити кредитний ліміт на споживчі цілі.
Відповідно до паспорта споживчого кредиту "Кредитна картка "Зелена" сума кредиту — від 1 000 гривень до 200 000 гривень, строк кредитування — 240 місяців із правом автоматичного продовження, тип процентної ставки — фіксована, реальна річна процентна ставка — 49,34 %.
Анкета-заява, заява на встановлення кредитного ліміту, паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка" були підписані ОСОБА_1 07 лютого 2024 року електронним підписом.
Позичальнику було відкрито рахунок № НОМЕР_1 та видано такі платіжні картки: № НОМЕР_2 строком дії до грудня 2031 року, № НОМЕР_3 строком дії до грудня 2028 року, № НОМЕР_4 строком дії до грудня 2031 року.
З довідки за лімітами вбачається, що 07 лютого 2024 року АТ "А-Банк" встановив відповідачу початковий кредитний ліміт у розмірі 1 000 гривень; 08 березня 2024 року кредитний ліміт було збільшено до 2 000 гривень; 17 травня 2024 року - 7 000 гривень; 27 травня 2024 року - 12 000 гривень, 03 липня 2024 року - 17 000 гривень; 03 серпня 2024 року - 22 000 гривень, 07 серпня 2024 року зменшено до 15 000 гривень, 07 серпня 2024 року кредитний ліміт було збільшено до 20 000 гривень, 10 вересня 2024 року - 25 000 гривень; 28 вересня 2024 року - 35 800 гривень, 28 вересня 2024 року збільшено до 103 200 гривень.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 користувалася кредитною карткою, сплачувала рахунки, здійснювала зняття готівки, поповнювала послуги операторів стільникового зв`язку, здійснювала зарахування переказів на картку тощо.
Пред`являючи позов, банк покликався на те, що за договором №б/н від 07 лютого 2024 року заборгованість ОСОБА_1 станом на 03 листопада 2025 року складала 168 564,49 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту склала 103 175,41 гривень, заборгованість за процентами — 64 139,08 гривень, штраф — 1 250 гривень (а. с. 6—10).
Із проведеним розрахунком заборгованості відповідач не погоджувалася та зазначала, що розмір заборгованості за тілом кредиту не міг бути більшим, ніж встановлений кредитний ліміт, який складав 35 800 гривень. На підтвердження цієї обставини вона надавала повну виписку з АТ "А-Банк" станом на 27 січня 2026 року.
При цьому виписка за рахунком не містить інформації на підтвердження того, що 28 вересня 2024 року о 04 год. 28 хв. на картковий рахунок ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт у сумі 103 200 гривень - як було зазначено в довідці за лімітами.
Тому суд дійшов висновку, що розмір заборгованості за тілом кредиту не міг бути більшим, аніж 35 800 гривень і стягнув їх з позичальника разом із заявленими до стягнення відсотками в повному обсязі, а саме в сумі 64 139,08 гривень.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Разом з тим доводи автора апеляційної скарги не спонукають до скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів бере до уваги, що апеляційна скарга АТ "А-Банк", подана його представником – адвокатом Омельченком Є.В., має очевидний шаблонний (типовий) характер і значною мірою не відповідає фактичним обставинам та мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Всупереч аргументам заявника суд не робив висновків щодо непідписання позичальником Правил та умов банківських послуг у АТ "А-Банк", не поклав в основу оскаржуваного рішення правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та не відмовив у стягненні відсотків за користування кредитом.
Навпаки, суд попередньої інстанції визнав нараховані відсотки у розмірі 64 139,08 гривень підтвердженими, стягнувши їх з ОСОБА_1 на користь банку.
Основний висновок суду, який призвів до часткового задоволення позову, полягає у тому, що заборгованість за тілом кредиту не може бути вищою за встановлений ліміт - 35 800 гривень.
Щодо апеляційної скарги, то вона не містить жодних заперечень цьому висновку і АТ "А-Банк" не пояснило як технічно чи юридично виникла сума тіла кредиту, що перевищує ліміт. 
Незважаючи на те, що суд попередньої інстанції правильно відмовив у стягненні пені на підставі спеціальної норми — пункту 18 "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, яка звільняє позичальника від відповідальності (штрафів, пені) у період дії воєнного стану, у тексті апеляційної скарги також відсутня жодна згадка про правовий режим воєнного стану, вказану матеріально-правову норму чи спростування специфіки нарахування неустойки під час воєнного стану. 
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Судовий збір, який понесений заявником при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Акцент-Банк" – адвоката Омельченка Євгена Володимировича залишити без задоволення, а рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 02 березня 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:       С.В. Хилевич

Судді:         Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків