ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2026 року
м. Київ
справа № 464/5457/21 
провадження № 61-6200св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі:  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Юхименко Руслана Іванівна, на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 2025 року у складі судді: Сабари Л. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1. У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в якому просив стягнути солідарно збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 318 796,00 грн.
2. У листопаді 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , в якому просили стягнути солідарно на користь кожного з позивачів збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 318 796,00 грн.
3. Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 17 листопада 
2021 року позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення збитків (упущеної вигоди) об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення збитків (упущеної вигоди).
4. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 квітня 2005 року між продавцем організацією торгово-виробничих процесів у формі ТОВ «Ярмарх» та покупцями ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_1 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М. В. за реєстровим № 1084. На підставі зазначеного договору за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Львівським ОДКБТІ та ЕО зареєстровано за кожним право власності на 1/3 будівлі магазину. Посилалися на те, що зазначене приміщення покупці придбавали з метою його здачі в оренду для отримання постійного прибутку та, маючи попередню домовленість з потенційним орендарем - приватним підприємцем ОСОБА_8 , 25 квітня 2005 року уклали з ним договір оренди строком до 31 березня 2008 року, за умовами якого місячна орендна плата становила 48 595,00 грн.
5. Водночас, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року визнано дійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобов`язання/ від 04 листопада 1999 року, укладений між 
Мархевкою Г. М. , що діяла від імені організації торгово-виробничих процесів у формі ТОВ «Ярмарх», та ОСОБА_4 про продаж ОСОБА_4 приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) на АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року між організацією торгово-виробничих процесів у формі ТОВ «Ярмарх», з однієї сторони, та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано організацію торгово-виробничих процесів у формі ТОВ «Ярмарх», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні приміщенням магазину на АДРЕСА_1 .
6. 21 серпня 2008 року на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року ОСОБА_4 зареєстрував за собою право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 . Ще до реєстрації свого права власності на вказане приміщення ОСОБА_4 разом зі сторонніми особами з`явився в магазин та вимагав у ФОП ОСОБА_8 або звільнити приміщення, або підписати договір оренди приміщення з ним, у зв`язку із чим 15 липня 2008 року між ним та ОСОБА_4 було підписано договір оренди вказаного приміщення. 3 15 липня 2008 року і дотепер ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 користуються нерухомим майном.
7. Рішенням Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року в частині визнання дійсним укладеного 04 листопада 1999 року ОСОБА_4 з організацією торгово-виробничих процесів у формі ТОВ «Ярмарх» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , а також ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року в частині залишення без змін зазначеної частини рішення апеляційного суду скасовано. У задоволенні позовної вимоги 
ОСОБА_4 до ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , організації торгово-виробничих процесів «Ярмарх» у формі ТОВ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним відмовлено. В решті рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року та ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року залишено без змін.
8. Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року у справі №466/3141/15к, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року та постановою Верховного Суду від 23 червня 2021 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 358 Кримінального кодексу України. Встановлено, що ОСОБА_4 24 лютого 2004 року подав до Франківського районного суду м. Львова позовну заяву про стягнення боргу в розмірі 185 900,00 грн, а 15 червня того ж року, з метою підтвердження своїх позовних вимог подав в судовому засіданні завідомо підроблений договір від 04 листопада 1999 року купівлі-продажу приміщення (магазину) за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між директором організації 
торгово-виробничих процесів у формі ТОВ «Ярмарх» Мархевкою Г. М. (продавець) та директором ПП «Бізнес» ОСОБА_4. (покупець). 
9. Постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року заяву 
ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року задоволено. Рішення Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року скасовано. Скаргу 
ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду Львівської області 
від 24 грудня 2007 року та ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року скасовано, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 
2007 року залишено у силі. Встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, внаслідок чого з дружиною ОСОБА_5 незаконно заволодів часткою в розмірі 1/3 у праві спільної часткової власності на будівлю магазину за адресою: АДРЕСА_1 .
10. Посилалися позивачі на те, що 14 липня 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 безповоротно втратили набуте злочинним шляхом право власності на будівлю магазину за адресою: АДРЕСА_1 . Протягом тижня після 14 липня 2021 року ОСОБА_4 двічі звертався до ОСОБА_1 з пропозиціями про спільне використання будівлі магазину, на що отримав категоричну відмову, крім того ОСОБА_4 було повідомлено, що уже готується позов до нього про відшкодування збитків, заподіяних ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 внаслідок протиправного використання належного їм майна. 3 урахуванням безспірності обставин заподіяння шкоди, ОСОБА_4 невідкладно відчужив усе належне йому нерухоме майно безоплатно синові ОСОБА_6 та «формально колишній» дружині ОСОБА_5 шляхом укладення договорів дарування від 26 липня 2021 року та від 28 липня 2021 року. Зазначене відчуження було здійснено у день звернення позивачів до суду із заявою про забезпечення позову (26 липня 2021 року), а також після винесення ухвали про забезпечення позову (28 липня 2021 року), отже ці правочини є фраудаторними.
11. З огляду на наведене та ураховуючи уточнення позовних вимог, 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд: стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь кожного з позивачів по 7 268 450,00 грн збитків (упущену вигоду); визнати недійсним договір дарування від 26 липня 
2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю. П. за реєстровим №1116, за умовами якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 нежитлове приміщення підвалу під індексом II, площею 19,2 кв. м, розміщене за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1644139046101; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на нежитлове приміщення підвалу під індексом II, площею 19,2 кв. м, розмішене за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1644139046101, номер запису про право власності 43153912 від 26 липня 
2021 року; визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю. П. за реєстровим № 1122, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 садовий будинок, розміщений за адресою: 
АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2419979546233; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на садовий будинок, розміщений за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2419979546233, номер запису про право власності 43211551 від 28 липня 
2021 року; визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю. П. за реєстровим №1123, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0606 га, кадастровий № 4623310300:04:000:0376, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1783386246233; скасувати державну реєстрацію права власності 
ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0606 га, кадастровий 
№ 4623310300:04:000:0376, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1783386246233, номер запису про право власності 43211867 від 28 липня 
2021 року; визнати недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенком Ю. П. за реєстровим № 1124, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0194 га, кадастровий № 4623310300:04:000:0375, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1783400346233; скасувати державну реєстрацію права власності 
ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0606 га, кадастровий 
№ 4623310300:04:000:0376, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1783386246233, номер запису про право власності 43212238 від 28 липня 
2021 року.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
12. Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 
2025 року позов задоволено частково.
13. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 268 450,00 грн.
14. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 268 450,00 грн.
15. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 268 450,00 грн.
16. Визнано недійсним договір дарування від 26 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 
Пилипенко Ю. П. за реєстровим №1116, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 нежитлове приміщення підвалу під індексом ІІ, площею 
19,2 кв.м, розміщене за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1644139046101. 
17. Визнано недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 
Пилипенко Ю. П. за реєстровим №1122, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 садовий будинок, розміщений за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2419979546233.
18. Визнано недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 
Пилипенко Ю. П. за реєстровим №1123, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0606 га, кадастровий 
№ 4623310300:04:000:0376, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1783386246233.
19. Визнано недійсним договір дарування від 28 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 
Пилипенко Ю. П. за реєстровим №1124, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0194 га, кадастровий 
№ 4623310300:04:000:0375, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1783400346233.
20. У решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
21. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок незаконних дій ОСОБА_4 позивачі були позбавлені можливості утримувати блага, на які розраховували при придбанні спірного об`єкту нерухомого майна у власність, зокрема отримувати доходи у виді орендної плати в розмірі 50,00 грн за 1 кв. м на місяць, що за період з 15 липня 2008 року до 14 липня 2021 року становить 
22 953 000,00 грн та підлягає відшкодуванню кожному власнику пропорційного його часті.
22. Водночас, суд вважав, що відсутні правові підстави для солідарної відповідальності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за спричинені позивачам збитки (упущену вигоду). Позивачами не доведено наявність вини ОСОБА_5 у вчиненні протиправних дій з метою досягнення наслідків, що позбавили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно.
23. Крім того, з огляду на те, що  ОСОБА_4 , усвідомлюючи наслідки судових рішень, які надавали підстави позивачам порушити питання цивільно-правової відповідальності за його протиправні дії, відчужив майно на підставі договорів дарування на користь свого сина ОСОБА_6 та колишньої дружини ОСОБА_5 під час дії заборони відчуження, накладеного ухвалами суду про забезпечення позову про стягнення боргу, тобто діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, з метою недопущення звернення стягнення на майно, за рахунок якого могли бути поновлені права ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такі договори підлягають визнанню недійсними. Необхідності додаткового скасування державної реєстрації права власності за відповідачами суд не встановив.
Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції
24. Постановою Львівського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - Юхименко Р. І. залишено без задоволення.
25. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_13 , задоволено.
26. Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 збитків (упущеної вигоди) в розмірі 7 268 450,00 грн скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким згадану позовну вимогу задоволено у повному обсязі, у зв`язку з чим абзац другий резолютивної частини Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 2025 року викладено у наступній редакції: «Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 збитки (упущену вигоду) у розмірі 7 268 450,00 грн».
27. В решті рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 березня 
2025 року залишено без змін.
28. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції.
29. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для солідарного стягнення спричинених збитків (упущеної вигоди). Зазначено, що оскільки спірний об`єкт нерухомості, зареєстрований за ОСОБА_4 у серпні 2008 року, зберігав статус спільного майна подружжя аж до моменту його відчуження у 2021 році, ОСОБА_5 визнавала такий об'єкт спільною сумісною власністю подружжя, водночас він приносив подружжю відповідачів дохід від здачі в оренду, наявні правові підстави для солідарного стягнення збитків (упущеної вигоди) з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
30. В іншій частині апеляційний суд вважав обґрунтованими правові висновки суду першої інстанції, зокрема щодо визначеного розміру упущеної вигоди та фраудаторності оспорюваних договорів дарування.
Узагальнені доводи касаційної скарги
31. 06 травня 2026 року ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Юхименко Р. І., через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд. 
32. Підставами касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2023 року у справі № 738/565/21, 
від 03 червня 2024 року в справі № 161/8822/19, від 15 жовтня 2025 року у справі № 202/5220/22, від 04 березня 2026 року у справі № 757/36781/22 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України). Посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотань про призначення судової економічної експертизи та про призначення комплексної оціночно-будівельної й 
судово-економічної експертизи, а також встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
33. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на помилковість висновків апеляційного суду про солідарний характер його відповідальності з ОСОБА_5 . Зауважує, що суд апеляційної інстанції не встановлював протиправної поведінки ОСОБА_5 та заподіяння нею збитків позивачам. Сам по собі факт перебування у шлюбі, обізнаність та визнання спірного майна спільною сумісною власністю не свідчить про те, що ОСОБА_5 було відомо про його протиправну поведінку.
34. Акцентує увагу на тому, що відомості про власника приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) вперше внесено 15 березня 2017 року, а тому твердження позивачів, що спірне приміщення перебувало у його користуванні з 21 серпня 2008 року по 2021 рік не відповідає дійсності. Крім того, постійне накладення арешту та обмеження внаслідок його накладення прав користувача цього приміщення унеможливлювали його використання для ведення бізнесу чи надання в довготривалу оренду. Відповідно від такого приміщення було неможливо отримувати стабільний прибуток. Вважає, що позивачі не підтвердили вжиття ними заходів щодо одержання доходів від орендної плати, хоча до 11 січня 2017 року спірне майно було зареєстроване на праві власності саме за ними.
35. Додатково зауважує про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині прийняття недопустимого доказу - висновку судового експерта Грінько О. І., яка не мала повноважень визначати документальну обґрунтованість розрахунків втраченої вигоди та документальну обґрунтованість розрахунків плати за оренду майна, а також відмови у призначенні комплексної оціночно-будівельної та судово-економічної експертизи. Суд апеляційної інстанції взагалі не розглянув подане клопотання.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
36. Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2026року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
37. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 травня 2026 року, у зв'язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю., справу передано судді-доповідачу.
38. Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 464/5457/21, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Юхименко Р. І., про зупинення виконання рішення Сихівського районного суду міста Львова від 05 березня 2025 року та постанови Львівського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року.
39. 17 червня 2026 року матеріали цивільної справи № 464/5457/21 надійшли до Верховного Суду.
40. Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшли
Фактичні обставини справи, встановлені судами
41. 25 квітня 2005 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 набули право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна - будівлю магазину, позначену в технічному паспорті літерою «А-1», загальною площею 1041,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстровано 25 квітня 2005 року.
42. З договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу 
від 04 листопада 1999 року вбачається, що ОСОБА_4 набув у приватну власність приміщення майнового комплексу загальною площею 1 280 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
43. Постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 2-508/2007, ухваленою у порядку перегляду рішення Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року за нововиявленими обставинами, скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року, яке слугувало підставою для державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_4 на приміщення цілісного майнового комплексу загальною площею 1 280 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Залишено в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2007 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 04 листопада 1999 року та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року.
44. Підставами ухвалення зазначеного судового рішення стало те, що 
ОСОБА_4 при вирішенні спорів щодо права власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна подав підроблений договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04 листопада 1999 року, за що був засуджений вироком Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року за частиною третьою статті 358 КК України.
45. У період з 12 травня 2008 року (дати ухвалення Верховним Судом України судового рішення, яким частково залишено в силі рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року, яким за ОСОБА_4 було визнано право власності на приміщення майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 1999 року) до 14 липня 2021 року (дати скасування вказаного рішення у порядку перегляду за нововиявленими обставинами), ОСОБА_4 реалізовував повноваження власника спірного приміщення. Державна реєстрація права власності була здійснена 21 серпня 2008 року на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року.
46. 26 липня 2021 року ОСОБА_4 , будучи власником на підставі договору купівлі-продажу № 3351 від 01 грудня 2020 року нежитлового приміщення (підвалу під індексом ІІ), площею 19,2 кв. м, орієнтовною вартістю 149 592,00 грн, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , розпорядився ним шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_5 , реєстровий № 1116.
47. 28 липня 2021 року ОСОБА_4 , будучи власником на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 грудня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Бібрської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету від 14 грудня 2012 року № 87, розпорядився садовим будинком АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна - 38759462, орієнтовною вартістю 327 603,00 грн, шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_6 , реєстровий № 1122.
48. 28 липня 2021 року ОСОБА_4 , будучи власником, на підставі рішення Бібрської міської ради від 08 лютого 2019 року, зареєстрованого 12 березня 
2019 року, земельної ділянки площею 0,0606 га, кадастровий 
№ 4623310300:04:000:0376, що розташована у межах Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1783386246233), приблизною вартістю 1 116,34 грн, розпорядився нею шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_6 , реєстровий № 1123.
49. 28 липня 2021 року ОСОБА_4 , будучи власником, на підставі рішення Бібрської міської ради від 08 лютого 2019 року, зареєстрованого 07 березня 
2019 року, земельної ділянки площею 0,0194 га, кадастровий 
№ 4623310300:04:000:0375, розташованої у межах Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області (реєстраційний номер об`єкта - 1783400346233), узгодженою вартістю 359,60 грн, розпорядився нею шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_6 , реєстровий № 1124.
Позиція Верховного Суду
50. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
51. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
52. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
53. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
54. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
55. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
56. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
57. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
58. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
59. Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 320 ЦК України).
60. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
61. Згідно з частинами першою, третьої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
62. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
63. Відповідно до частин першої-третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
64. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
65. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
66. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
67. Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
68. Звертаючись до суду з позовами у справі, що переглядається, 
 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що внаслідок незаконних дій ОСОБА_4 , які підтверджені вироком суду, їм було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди - неотриманої орендної плати від здачі в оренду належного їм приміщення магазину.
69. Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення таких збитків, як упущена вигода, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення відповідальність з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди не настає (постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, 
від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14).
70. Верховний Суд зазначав, зокрема, що пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2024 року у справі № 378/631/22).
71. Позивач (кредитор) має довести, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, постанови Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).
72. Презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала збитків, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 704/962/17).
73. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
74. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
75. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
76. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
77. Встановивши, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_4 , вину якого було встановлено вироком Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 
2018 року у справі №466/3141/15к, позивачі були позбавлені можливості реалізовувати право власності на спірне приміщення магазину, яке вони до вчинення позивачем протиправних дій здавали в оренду, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення на їх користь збитків у формі упущеної вигоди, яку позивачі могли б реально отримати від здачі спірного нерухомого майна в оренду, якби ОСОБА_4 не вчинив кримінальне правопорушення.
78. Звертаючись до суду з касаційною скаргою, ОСОБА_4 не погоджується із розміром визначеної судом суми упущеної вигоди.
79. У цьому аспекті колегія суддів ураховує, що стягнутий на користь позивачів розмір упущеної вигоди розрахований судом за період з 15 липня 2008 року до 
14 липня 2021 року з розрахунку орендної плати (50 грн за один квадратний метр за один місяць оренди), яка була визначена у договорі оренди спірного приміщення, укладеного між позивачами і орендарем ФОП ОСОБА_8 , до вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення. До того ж така сума орендної плати є обґрунтованою, з огляду на проведені експертом дослідження, що відображені у висновку оціночно-будівельної експертизи від 15 лютого 2023 року № 003/23.
80. Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку зазначеному доказу, урахували заперечення відповідачів щодо його допустимості та навели у оскаржуваних судових рішеннях обґрунтовані мотиви для його прийняття.
81. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують. Заявник посилається на недопустимість зазначеного доказу з огляду на відсутність в експерта необхідної спеціалізації. Водночас судами попередніх інстанцій було обґрунтовано відхилено зазначені доводи відповідачів, перевірено наявність у експерта відповідної кваліфікації для проведення експертизи, застосовані методичні підходи у проведеному дослідженні, попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також проведено допит експерта, як у суді першої, так і у суді апеляційної інстанції. В матеріалах справи наявні письмові пояснення судового експерта Грінько О. І., у тому числі щодо наявної у неї кваліфікації для проведення оспорюваного дослідження. Наявність у зазначеного експерта необхідної спеціалізації для проведення оціночно-будівельної експертизи дохідним методом, визначення розміру матеріального збитку, завданого власникам нерухомого майна внаслідок неотримання ними орендної плати від здавання нерухомого майна в оренду, підтверджено також Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз (а.с. 64, т. 10).
82. Щодо доводів касаційної скарги про необґрунтоване відхилення клопотання про призначення судово-економічної експертизи, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який в ухвалі від 06 лютого 2024 року обґрунтовано зазначив про відсутність необхідності для призначення експертизи в частині підтвердження наявності у матеріалах справи доказів сплати орендної плати за користування спірним об'єктом нерухомого майна у період з липня 2018 року по липень 2021 року (прохальна частина клопотання про призначення експертизи від 03 січня 2024 року (а.с. 104-105, т. 6). Суд першої інстанції правильно виснував, що встановлення цих фактичних даних спеціальних знань не потребує.
83. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань (частина друга статті 102 ЦПК України).
84. При цьому висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу (стаття 110 ЦПК України).
85. Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо не розгляду апеляційним судом клопотання відповідачів про призначення експертизи. Зазначене спростовується протоколом судового засідання Львівського апеляційного суду від 06 березня 2026 року.
86. Законно та обґрунтовано відхилено судами попередніх інстанцій доводи ОСОБА_4 про відсутність правових підстав для стягнення упущеної вигоди до моменту реєстрації за ним права власності на спірний нерухомий об'єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 березня 2017 року. Судами правильно враховано положення частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також наявний у матеріалах справи витяг ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №?19970115 від 21 серпня 2008 року, що підтверджує факт набуття та реєстрації права власності на спірне приміщення за ОСОБА_4 ще у 2008 році.
87. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, значним чином зводяться до переоцінки доказів.
88. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
89. Водночас, колегія суддів не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності правових підстав для солідарного стягнення упущеної вигоди з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
90. Відповідно до статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
91. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.
92. У постанові від 02 серпня 2022 року в справі № 908/314/18 Верховний Суд наголошував, що для солідарного характеру відповідальності необхідно встановлювати наявність спільно завданої шкоди, елементів складу цивільного правопорушення щодо кожного з відповідачів та неподільності завданої шкоди щодо кожної з цих осіб.
93. За загальним правилом такими, що спільно завдали шкоди, вважаються особи, взаємопов`язаними сукупними діями яких або діями з єдністю наміру завдано неподільну шкоду. Солідарний характер відповідальності осіб, що спільно завдали шкоди, пояснюється неподільністю результату їх шкідливих діянь та необхідністю створення умов для відновлення порушених прав потерпілого.
94. Саме по собі пред`явлення позову до двох відповідачів як до солідарних боржників без доведення позивачем і встановлення судом обставин наявності сукупності вказаних умов, зокрема, факту спільності дій (бездіяльності) відповідачів, наслідком яких стало завдання неподільної шкоди, не дає підстав для висновку про те, що відповідачі мають нести солідарну відповідальність за завдану шкоду. 
95. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 738/1458/21, від 03 квітня 2023 року у справі №738/565/21.
96. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина перша статті 1177 ЦК України).
97. Позивачам завдано збитків (упущеної вигоди) внаслідок вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, вина у вчиненні якого підтверджена вироком суду, що призвело до позбавлення позивачів їхнього права власності на приміщення магазину, яке вони використовували шляхом передачі в оренду. Протиправне заволодіння ОСОБА_4 нерухомим майном у період перебування у зареєстрованому шлюбі не свідчить про вчинення його дружиною ОСОБА_5 протиправних дій, спрямованих на завдання позивачам збитків у формі упущеної вигоди, вини у їх завданні та причинного зв`язку між такою протиправною поведінкою і збитками. 
98. Слід закцентувати уваги, що позивач заявив позов про стягнення упущеної вигоди, а не про стягнення доходів, отриманих  ОСОБА_4  від нерухомого майна, право власності на яке було зареєстровано за ним.
99. Подання ОСОБА_5 касаційної скарги на рішення Галицького районного суду міста Львова від 14 серпня 2007 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року, у задоволенні якої було відмовлено, а також декларування спірної нерухомості, як майна, що належить її чоловіку, не свідчить про наявність у діях ОСОБА_5 зазначених вище елементів складу цивільного правопорушення.
100. Суд апеляційної інстанції на зазначене належної уваги не звернув, не встановив конкретних протиправних дій ОСОБА_5 , які завдали позивачам збитків (упущеної вигоди), її вини у їх завданні та відповідно причинного зв'язку між такою протиправною поведінкою і завданими позивачам збитками, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у солідарному стягненні з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 збитків (упущеної вигоди). 
101. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).
102. Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
103. З огляду на доводи касаційної скарги  ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Юхименко Р. І., які стали підставою для відкриття касаційного провадження, оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 збитків (упущеної вигоди), із залишенням в цій частині в силі рішення суду першої інстанції про стягнення коштів лише з відповідача ОСОБА_4 . В іншій частині оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції підлягають залишенню без змін.
104. Колегія суддів зауважує, що касаційна скарга ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Юхименко Р. І., не містить самостійних доводів щодо порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування, а тому суд касаційної інстанції не перевіряє оскаржувані судові рішення в цій частині.
105. На підставі частини дев`ятої статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги підлягають покладенню повністю на ОСОБА_4 .
Керуючись статтями 141, 402, 409, 410, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат Юхименко Руслана Іванівна, задовольнити частково.
2. Постанову Львівського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року скасувати в частині вирішення питання про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 збитків (упущеної вигоди), а також у частині стягнення судового збору за подання апеляційної скарги. Рішення Сихівського районного суду міста Львова 
від 05 березня 2025 року у частині вирішення вказаних позовних вимог залишити в силі.
3. В іншій частині рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович