Справа № 309/1283/26 
Провадження № 2/302/399/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді – Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання – Бобонич Н. Г., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами споживчого кредиту,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за трьома кредитними договорами.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 червня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено Договір № 4704941 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Позивач зазначає, що договір укладено шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора після ідентифікації та верифікації відповідачки із застосуванням системи BankID НБУ. На номер телефону, зазначений відповідачкою під час реєстрації, було направлено одноразовий ідентифікатор 43139, який нею введено в інформаційній системі кредитодавця на підтвердження прийняття умов договору.
Відповідно до умов Договору № 4704941 відповідачці було надано кредит у розмірі 25 000,00 грн строком на 360 днів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,5 % на день.
На виконання умов договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» перерахувало кредитні кошти на банківську картку № НОМЕР_1 , зазначену відповідачкою під час оформлення кредиту, що, за твердженням позивача, підтверджується документами надавача платіжних послуг ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ».
Позивач вказує, що відповідачка належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, здійснювала лише часткові платежі, останній з яких проведено 05 березня 2025 року в сумі 200,00 грн, унаслідок чого утворилася заборгованість.
29 липня 2025 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу № 01.02-27/25, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідачки за Договором № 4704941.
Згідно з витягом із Реєстру боржників та наданим розрахунком заборгованість відповідачки за цим договором становить 79 734,57 грн, з яких:
21 139,43 грн – заборгованість за сумою кредиту;
46 095,14 грн – заборгованість за процентами;
12 500,00 грн – пеня та штраф.
Крім того, 04 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено Договір № 8540420 про надання споживчого кредиту.
Позивач зазначає, що договір укладено шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора після ідентифікації та верифікації відповідачки із застосуванням системи BankID НБУ та підписано одноразовим ідентифікатором C7542, направленим на вказаний нею номер телефону.
Відповідно до умов Договору № 8540420 відповідачці було надано кредит у розмірі 29 000,00 грн строком на 360 днів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % на день.
На виконання умов договору ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» перерахувало кредитні кошти на банківську картку № НОМЕР_1 , зазначену відповідачкою під час оформлення кредиту, що, за твердженням позивача, підтверджується документами надавача платіжних послуг ТОВ ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ».
Позивач вказує, що відповідачка неналежно виконувала зобов`язання за договором та здійснювала лише часткові платежі, останній з яких проведено 01 лютого 2025 року в сумі 900,00 грн.
14 серпня 2025 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу № 01.02-31/25, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги до відповідачки за Договором № 8540420.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників та розрахунку заборгованість відповідачки за цим договором становить 77 110,00 грн, з яких:
29 000,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту;
33 610,00 грн – заборгованість за процентами;
14 500,00 грн – пеня.
Також 23 травня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено Договір № 1520727 про надання споживчого кредиту.
За твердженням позивача, відповідачка була ідентифікована та верифікована із застосуванням системи BankID НБУ, після чого прийняла умови договору шляхом введення в інформаційній системі первісного кредитора одноразового ідентифікатора C156, направленого на зазначений нею номер телефону.
Відповідно до умов Договору № 1520727 відповідачці було надано кредит у розмірі 14 000,00 грн строком на 360 днів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,5 % на день.
Кредитні кошти були перераховані на банківську картку № НОМЕР_2 , зазначену відповідачкою під час оформлення кредиту, що підтверджується, за твердженням позивача, документами надавача платіжних послуг ТОВ «ПЕЙТЕК».
Відповідачка здійснювала часткові платежі на погашення заборгованості, останній із яких проведено 12 січня 2025 року в сумі 6 300,01 грн, однак у повному обсязі зобов`язання за договором не виконала.
28 липня 2025 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу № 01.02-25/25, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідачки за Договором № 1520727.
Згідно з витягом із Реєстру боржників та розрахунком заборгованість відповідачки за цим договором становить 45 205,90 грн, з яких:
13 999,90 грн – заборгованість за тілом кредиту;
26 460,00 грн – заборгованість за процентами;
4 746,00 грн – пеня.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачкою зобов`язань за кредитними договорами та набуття права вимоги на підставі договорів факторингу, позивач просить стягнути з неї заборгованість у загальному розмірі 202 050,47 грн, з яких:
79 734,57 грн – за Договором № 4704941 від 02 червня 2024 року;
77 110,00 грн – за Договором № 8540420 від 04 грудня 2024 року;
45 205,90 грн – за Договором № 1520727 від 23 травня 2024 року, а також понесені витрати зі сплати судового збору.
Ухвалою суду від 05 травня 2026 року відкрито провадження у справі та, враховуючи, що справа є незначної складності, постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідно до частини п`ятої статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, якщо від сторін не надійшло клопотань про інше. Водночас за клопотанням сторони або з ініціативи суду розгляд справи може бути проведений у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.
Як убачається з матеріалів справи, позивач 30 березня 2026 року направив відповідачці копію позовної заяви з доданими до неї документами за адресою її зареєстрованого місця проживання.
Ухвалою суду про відкриття провадження відповідачці було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
14 травня 2026 року до суду повернулося поштове відправлення, яким відповідачці направлялася копія ухвали про відкриття провадження у справі, з відміткою оператора поштового зв`язку про відсутність адресата за зареєстрованим місцем проживання, зазначеним у позовній заяві.
Того ж дня, 14 травня 2026 року, через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від адвоката Брадарської Наталії Володимирівни надійшла заява про вступ у справу як представника відповідачки.
Разом із тим судом встановлено, що після надходження справи 04 травня 2026 року з Хустського районного суду Закарпатської області до Міжгірського районного суду Закарпатської області у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» не були доступні для перегляду документи, подані позивачем, зокрема позовна заява та додані до неї документи.
11 червня 2026 року зазначені технічні недоліки були виявлені та усунуті шляхом підвантаження відповідних документів до підсистеми ЄСІТС «Електронний суд». Наступного дня, 12 червня 2026 року, представника відповідачки було повідомлено про можливість ознайомлення з матеріалами справи через підсистему ЄСІТС «Електронний суд», з метою забезпечення реалізації процесуальних прав, передбачених ЦПК України.
29 червня 2026 року представником відповідачки через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На обґрунтування заперечень представник відповідачки зазначила, що відповідачка не заперечує факту укладення кредитних договорів та отримання кредитних коштів у загальному розмірі 68 000,00 грн, однак вважає заявлений позивачем розмір заборгованості необґрунтованим.
Представник відповідачки посилалася на те, що згідно з наданими самим позивачем розрахунками за трьома кредитними договорами відповідачкою загалом сплачено 138 177,82 грн, а саме: 77 582,72 грн за Договором № 4704941 від 02 червня 2024 року, 8 991,00 грн за Договором № 8540420 від 04 грудня 2024 року та 51 604,10 грн за Договором № 1520727 від 23 травня 2024 року. На її думку, сплачені суми істотно перевищують розмір фактично отриманих кредитних коштів, однак первісними кредиторами платежі зараховувалися переважно на погашення процентів, штрафів та пені, а не основного боргу, що, як стверджує сторона відповідачки, свідчить про порушення черговості погашення вимог, установленої законодавством про споживче кредитування.
Також представник відповідачки зазначила, що здійснення часткових платежів свідчить лише про визнання факту отримання кредитних коштів та наявності відповідних зобов`язань, проте не підтверджує згоду відповідачки з розміром нарахованих процентів, штрафів і пені.
Окремо сторона відповідачки заперечувала проти стягнення штрафних санкцій у загальному розмірі 31 746,00 грн, з яких 12 500,00 грн заявлено за Договором № 4704941, 14 500,00 грн – за Договором № 8540420 та 4 746,00 грн – за Договором № 1520727. На обґрунтування цих заперечень представник відповідачки посилалася на пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, відповідно до якого у період дії воєнного стану позичальник звільняється від обов`язку сплати неустойки, штрафу та пені, нарахованих у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за кредитним договором.
Крім того, представник відповідачки вказувала на неправомірність нарахування процентів поза межами погодженого сторонами строку кредитування, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти після спливу строку кредитування.
Також у відзиві зазначено, що заявлені до стягнення суми процентів, з огляду на розмір фактично отриманих відповідачкою коштів та вже здійснених нею платежів, є надмірними й свідчать про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачеві. У зв`язку з цим представник відповідачки посилалася на положення Закону України «Про захист прав споживачів», принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також на судову практику щодо недопустимості стягнення непропорційно великих сум процентів.
Підсумовуючи викладене, представник відповідачки вважала, що основна сума отриманих кредитних коштів фактично погашена, штрафи та пеня підлягають списанню, а розмір заявленої позивачем заборгованості належними доказами не підтверджений, у зв`язку з чим просила у задоволенні позову відмовити повністю.
Відповідь на відзив позивачем не подано.
За таких обставин суд, враховуючи, що сторони скористалися наданими їм процесуальними правами щодо подання заяв по суті справи та доказів на їх підтвердження, розглянув справу за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України, суд установив такі обставини.
Факт укладення між відповідачкою та первісними кредиторами трьох договорів споживчого кредиту, а також подальшого відступлення прав вимоги за ними на користь позивача підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.
Так, судом установлено, що 02 червня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4704941 (т. 1, а.с. 20–54).
Відповідно до умов зазначеного договору кредитодавець зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 25 000,00 грн строком на 360 днів зі строком повернення до 28 травня 2025 року. Процентна ставка за користування кредитом визначена у розмірі 1,5 % за кожний день користування кредитом.
Також матеріали справи містять Договір факторингу № 01.02-27/25 від 29 липня 2025 року, укладений між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС», разом із витягом із Реєстру боржників, відповідно до яких первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до відповідачки за зазначеним кредитним договором (т. 1, а.с. 85–112).
Крім того, судом установлено, що 04 грудня 2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено Договір про надання споживчого кредиту № 8540420 (т. 1, а.с. 113–131).
Згідно з умовами цього договору відповідачці надано кредит у розмірі 29 000,00 грн строком на 360 днів зі строком повернення до 29 листопада 2025 року. Процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 1 % за кожний день користування кредитом.
Матеріали справи також містять Договір факторингу № 01.02-31/25 від 14 серпня 2025 року, укладений між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС», разом із витягом із Реєстру боржників, відповідно до яких право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено позивачу (т. 1, а.с. 178–202).
Також судом установлено, що 23 травня 2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено Договір про надання споживчого кредиту № 1520727 (т. 1, а.с. 203–215).
Відповідно до умов цього договору кредитодавець надав відповідачці кредит у розмірі 14 000,00 грн строком на 360 днів зі строком повернення до 18 травня 2025 року. Процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 1,5 % за кожний день користування кредитом.
Крім цього, матеріали справи містять Договір факторингу № 01.02-25/25 від 28 липня 2025 року, укладений між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС», разом із витягом із Реєстру боржників, відповідно до яких право вимоги за зазначеним кредитним договором було відступлено позивачу (т. 1, а.с. 247–250, т. 2, а.с. 1–26).
Вирішуючи спір, суд виходить із того, що відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
За змістом статей 76-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а достатніми – докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні.
У поданому відзиві відповідачка не заперечує ні факту укладення зазначених кредитних договорів, ні факту отримання кредитних коштів у передбачених ними розмірах, оспорюючи виключно правомірність визначення позивачем розміру заборгованості, порядку зарахування здійснених платежів, нарахування процентів та штрафних санкцій.
З огляду на наведене суд вважає встановленими обставини укладення між сторонами кредитних договорів, отримання відповідачкою кредитних коштів та переходу до позивача права вимоги за договорами факторингу.
Водночас спірним у цій справі є питання правильності визначення позивачем розміру заборгованості, зокрема правомірності нарахування процентів за користування кредитом, штрафних санкцій, порядку зарахування здійснених відповідачкою платежів та визначення залишку непогашеного основного боргу.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із такого.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються.
За змістом статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати позичальникові грошові кошти, а позичальник – повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги за правочином, а згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Як установлено судом, між відповідачкою та первісними кредиторами були укладені три договори споживчого кредиту, які були виконані первісними кредиторами шляхом надання відповідачці кредитних коштів у загальному розмірі 68 000,00 грн. У подальшому права вимоги за зазначеними договорами були відступлені позивачу на підставі договорів факторингу, що відповідачкою не оспорюється.
Таким чином, позивач набув статусу нового кредитора у спірних зобов`язаннях та вправі звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості, якщо така існує та підтверджується належними і допустимими доказами.
Разом із тим сам по собі факт укладення кредитних договорів, надання кредитних коштів та переходу права вимоги не є безумовною підставою для задоволення позову в заявленому розмірі.
Предметом доказування у цій справі є не лише наявність між сторонами кредитних правовідносин, а й правильність визначення позивачем розміру заборгованості, складових її розрахунку та відповідність такого розрахунку умовам договорів і вимогам законодавства.
Як убачається з матеріалів справи, відповідачка не заперечує факту укладення кредитних договорів, отримання кредитних коштів та переходу до позивача права вимоги. Натомість її заперечення стосуються виключно розміру заявленої до стягнення заборгованості, порядку зарахування здійснених платежів, правомірності нарахування процентів після спливу строку кредитування та можливості стягнення штрафних санкцій в умовах дії воєнного стану.
Отже, вирішуючи спір, суд насамперед перевіряє правильність здійсненого позивачем розрахунку заборгованості.
Із наданих позивачем розрахунків (т. 1, а.с. 72-83, 165-175, 236-254) убачається, що до стягнення заявлено заборгованість у загальному розмірі 202 050,47 грн, яка складається із 64 139,33 грн основного боргу, 106 165,14 грн процентів за користування кредитними коштами та 31 746,00 грн штрафних санкцій (пені та штрафу).
Водночас із тих самих розрахунків убачається, що протягом дії кредитних договорів відповідачкою здійснювалися платежі на їх погашення. Так, за договором № 4704941 нею сплачено 77 582,72 грн, за договором № 8540420 – 8 991,00 грн, а за договором № 1520727 – 51 604,10 грн, тобто загалом 138 177,82 грн.
Саме порядок зарахування зазначених платежів, правомірність нарахування окремих складових заборгованості та відповідність здійсненого позивачем розрахунку вимогам цивільного законодавства підлягають подальшій оцінці суду.
Одним із доводів відзиву є відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки штрафних санкцій, нарахованих за порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитними договорами.
Із наданих позивачем розрахунків убачається, що до складу заявленої до стягнення заборгованості включено штрафні санкції у загальному розмірі 31 746,00 грн, а саме:
?за Договором № 4704941 від 02 червня 2024 року – 12 500,00 грн штрафу та пені (т. 1, а.с. 72-83); 
?за Договором № 8540420 від 04 грудня 2024 року – 14 500,00 грн пені (т. 1, а.с. 165-175); 
?за Договором № 1520727 від 23 травня 2024 року – 4 746,00 грн пені (т. 1, а.с. 236-254). 
Вирішуючи питання щодо правомірності їх стягнення, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Разом із тим Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Крім того, зазначеним пунктом встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами і нарахована включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання зобов`язань за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Як установлено судом, усі три кредитні договори укладені після 24 лютого 2022 року, а штрафні санкції, заявлені позивачем до стягнення, нараховані саме у зв`язку з простроченням виконання відповідачкою грошових зобов`язань за договорами споживчого кредиту в період дії воєнного стану.
Будь-яких доказів того, що заявлені до стягнення штрафні санкції мають іншу правову природу або нараховані за інші порушення, ніж прострочення виконання грошового зобов`язання, матеріали справи не містять.
За таких обставин суд доходить висновку, що заявлені позивачем до стягнення штрафні санкції суперечать імперативним приписам пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин незалежно від умов укладених сторонами договорів.
Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення 12 500,00 грн штрафу та пені за Договором № 4704941, 14 500,00 грн пені за Договором № 8540420 та 4 746,00 грн пені за Договором № 1520727, а всього 31 746,00 грн штрафних санкцій, задоволенню не підлягають.
Одним із доводів сторони відповідача є неправомірність нарахування позивачем процентів за користування кредитними коштами після спливу визначених договорами строків кредитування.
Як убачається з наданих позивачем розрахунків, до стягнення заявлено проценти за користування кредитними коштами у загальному розмірі 106 165,14 грн, а саме:
?за Договором № 4704941 від 02 червня 2024 року – 46 095,14 грн; 
?за Договором № 8540420 від 04 грудня 2024 року – 33 610,00 грн; 
?за Договором № 1520727 від 23 травня 2024 року – 26 460,00 грн. 
Вирішуючи зазначені доводи, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 1054 ЦК України проценти за кредитом є платою за правомірне користування позичальником наданими кредитними коштами протягом строку, визначеного договором.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. Після спливу строку кредитування договірні проценти більше не можуть нараховуватися, а права кредитора підлягають захисту шляхом застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, якщо інше не встановлено законом.
Отже, під час вирішення спору суд повинен перевірити, чи здійснювалося нарахування процентів у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Із матеріалів справи вбачається, що кінцевий строк повернення кредиту за Договором № 1520727 настав 18 травня 2025 року, за Договором № 4704941 – 28 травня 2025 року, а за Договором № 8540420 – 29 листопада 2025 року.
Дослідивши надані позивачем детальні розрахунки заборгованості за кожним із кредитних договорів, суд установив, що проценти за користування кредитними коштами нараховувалися виключно в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Зокрема, за Договором № 1520727 проценти нараховані до 18 травня 2025 року, за Договором № 4704941 – до 28 травня 2025 року, а за Договором № 8540420 – до 29 листопада 2025 року, тобто до настання визначених договорами кінцевих строків виконання відповідачкою своїх грошових зобов`язань.
Будь-яких доказів того, що позивач або первісні кредитори здійснювали нарахування договірних процентів після спливу погоджених сторонами строків кредитування, матеріали справи не містять, а відповідачкою таких доказів також не надано.
За таких обставин суд доходить висновку, що доводи сторони відповідача щодо неправомірності нарахування процентів після спливу строку кредитування свого підтвердження під час судового розгляду не знайшли.
Разом із тим наведений висновок не свідчить про безумовну обґрунтованість заявленої до стягнення суми процентів, оскільки суд зобов`язаний перевірити правильність їх розрахунку з урахуванням здійснених відповідачкою платежів, порядку їх зарахування та фактичного залишку непогашеної суми кредиту.
Основні заперечення сторони відповідача зводяться до того, що первісні кредитори неправомірно зараховували здійснені відповідачкою платежі переважно в рахунок сплати процентів та штрафних санкцій, унаслідок чого сума основного боргу залишалася майже незмінною, незважаючи на сплату відповідачкою протягом строку дії кредитних договорів грошових коштів у загальному розмірі 138 177,82 грн.
На думку представника відповідачки, такий порядок погашення суперечить вимогам статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» та призвів до безпідставного завищення заявленої до стягнення заборгованості.
Перевіряючи наведені доводи, суд виходить із такого.
Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Спірні правовідносини регулюються, зокрема, Законом України «Про споживче кредитування», який є спеціальним законом у сфері споживчого кредитування.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості:
1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом;
2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом;
3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.
Таким чином, закон не встановлює обов`язку кредитодавця зараховувати будь-який платіж насамперед у рахунок погашення тіла кредиту. Навпаки, законодавець визначив спеціальну черговість погашення, відповідно до якої за наявності простроченої заборгованості першочергово підлягають погашенню прострочені проценти та прострочена сума основного боргу.
Отже, саме по собі спрямування кредитодавцем частини платежів на погашення процентів не свідчить про порушення вимог статті 19 Закону України «Про споживче кредитування».
Дослідивши надані позивачем розрахунки заборгованості, суд установив, що за період виконання кредитних договорів відповідачкою сплачено:
?за Договором № 4704941 – 77 582,72 грн; 
?за Договором № 8540420 – 8 991,00 грн; 
?за Договором № 1520727 – 51 604,10 грн, 
що загалом становить 138 177,82 грн.
Водночас судом уже встановлено, що штрафні санкції у сумі 31 746,00 грн, включені позивачем до складу позовних вимог, не підлягають стягненню з огляду на дію пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а проценти за користування кредитними коштами нараховувалися виключно в межах погоджених сторонами строків кредитування.
Суд зазначає, що стаття 19 Закону України «Про споживче кредитування» визначає порядок зарахування платежів кредитодавцем, однак сама по собі не створює презумпції неправильності здійсненого ним розрахунку заборгованості.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, саме сторона відповідача, посилаючись на порушення кредитодавцем установленої законом черговості погашення заборгованості, повинна надати належні та допустимі докази такого порушення або власний розрахунок, виконаний відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про споживче кредитування», який би свідчив про інший розмір залишку основної заборгованості чи процентів.
Проте у цій справі відповідачкою таких доказів не подано.
Поданий відзив містить лише посилання на загальну суму здійснених платежів та твердження про неправильність їх зарахування, однак не містить власного розрахунку заборгованості, не визначає, які саме платежі, у якій сумі та за який період, на думку відповідачки, були зараховані кредитодавцями всупереч вимогам статті 19 Закону України «Про споживче кредитування», а також не містить доказів, які б підтверджували такі обставини.
Натомість надані позивачем розрахунки містять відомості про всі здійснені відповідачкою платежі, їх розмір, дату внесення та врахування під час визначення кінцевої суми заборгованості.
Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд не встановив порушень установленої законом черговості зарахування платежів або інших обставин, які б свідчили про неправильне визначення позивачем залишку основної суми кредиту чи процентів за користування кредитними коштами.
За таких обставин доводи сторони відповідача про те, що сам факт сплати 138 177,82 грн свідчить про повне виконання відповідачкою своїх грошових зобов`язань або про неправильність визначення позивачем розміру заборгованості, є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують наданого позивачем розрахунку.
Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Судом установлено, що між відповідачкою та первісними кредиторами були укладені три договори споживчого кредиту, за якими останній фактично отримала кредитні кошти у загальному розмірі 68 000,00 грн.
Право вимоги за зазначеними договорами у встановленому законом порядку перейшло до позивача на підставі договорів факторингу.
При цьому суд не встановив підстав для висновку про неправомірність нарахування позивачем процентів за користування кредитними коштами, оскільки матеріалами справи підтверджується, що вони нараховувалися виключно в межах погоджених сторонами строків кредитування.
Також суд не встановив порушень під час визначення позивачем залишку основної суми боргу та порядку врахування здійснених відповідачкою платежів.
Разом із тим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення заявлених позивачем штрафних санкцій у загальному розмірі 31 746,00 грн, оскільки відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України вони не підлягають стягненню у період дії воєнного стану та підлягають списанню кредитодавцем.
Таким чином, із заявленої до стягнення суми 202 050,47 грн підлягають виключенню штрафні санкції у розмірі 31 746,00 грн.
Отже, до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає заборгованість у загальному розмірі 170 304,47 грн, яка складається із:
?64 139,33 грн – заборгованості за основною сумою кредитів; 
?106 165,14 грн – заборгованості за процентами за користування кредитними коштами. 
В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, що підтверджується матеріалами справи.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, а саме на 84,29 % (170 304,47 грн із заявлених 202 050,47 грн) від їх загального розміру, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 244,09 грн.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими лише в частині стягнення основної суми заборгованості та процентів за користування кредитними коштами, нарахованих у межах строків кредитування, тоді як вимоги про стягнення штрафних санкцій задоволенню не підлягають з підстав, викладених вище.
Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами споживчого кредиту задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 37616221, місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8) заборгованість за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4704941 від 02 червня 2024 року у розмірі 67 234 (шістдесят сім тисяч двісті тридцять чотири) гривні 57 копійок, яка складається з:
?21 139,43 грн – заборгованості за основною сумою кредиту; 
?46 095,14 грн – заборгованості за процентами за користування кредитом. 
Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 37616221, місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8) заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 8540420 від 04 грудня 2024 року у розмірі 62 610 (шістдесят дві тисячі шістсот десять) гривень 00 копійок, яка складається з:
?29 000,00 грн – заборгованості за основною сумою кредиту; 
?33 610,00 грн – заборгованості за процентами за користування кредитом. 
Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 37616221, місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8) заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 1520727 від 23 травня 2024 року у розмірі 40 459 (сорок тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) гривень 90 копійок, яка складається з:
?13 999,90 грн – заборгованості за основною сумою кредиту; 
?26 460,00 грн – заборгованості за процентами за користування кредитом. 
Усього стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за договорами споживчого кредиту у загальному розмірі 170 304 (сто сімдесят тисяч триста чотири) гривні 47 копійок.
У задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у загальному розмірі 31 746 (тридцять одна тисяча сімсот сорок шість) гривень 00 копійок, відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» судовий збір у розмірі 2 244 (дві тисячі двісті сорок чотири) гривні 09 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або справа розглянута без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті або закриття апеляційного провадження чи після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя        С. В. Пухальський