Справа № 331/3042/26
Провадження № 2/331/3026/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року місто Запоріжжя
Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді Каретник Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання Данилевської О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Сіті-Фарм» про визнання трудових відносин припиненими,
В С Т А Н О В И В:
До Олександрівського районного суду міста Запоріжжя надійшла справа за позовом ОСОБА_1 до ПП «Сіті-Фарм» про визнання трудових відносин припиненими.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.02.2016 ОСОБА_1 була прийнята на посаду прибиральника до відповідача, а з 01.02.2017 була переведена на посаду кур`єра у даному підприємстві.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням воєнного стану ПП «Сіті-Фарм» фактично припинило свою діяльність, директор підприємства виїхала за кордон, а працівники, у тому числі і позивачка, змушені були припинити виконання своїх посадових обов`язків через незабезпечення роботодавцем організації їх роботи. Згідно з Індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5) відповідач проводив нарахування виплат на користь позивачки з лютого 2016 року до лютого 2022 року включно.
У порушення вказаних вище обов`язків роботодавця, починаючи з березня 2022 року по дату подання позову відповідач не організував роботу позивачки та не здійснював виплату заробітної плати, внаслідок чого 12.03.2026 позивачка звернулася з листом до керівника ПП «Сіті-Фарм» з проханням про звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України, однак, даний лист повернувся за закінченням встановленого терміну зберігання листів та був отриманий позивачем 31.03.2026.
На даний час позивачка має пропозицію щодо працевлаштування, проте, формально у неї не припинені трудові відносини з відповідачем, що перешкоджає її працевлаштуванню. 
У зв`язку з цим позивачка через свого представника просить суд визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем з 26 березня 2026 року у зв`язку із звільненням з посади за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України та покласти на відповідача судові витрати.
Ухвалою судді Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 09.04.2026 відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням сторін. 
У судове засідання представник позивача не з`явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності і за відсутності позивача, позов підтримала та просила його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. 
Відповідач у судові засідання жодного разу свого уповноваженого представника не направив, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток з повідомленнями за зареєстрованою у встановленому законодавством порядку адресою його місцезнаходження, але поштові відправлення повернулися до суду без вручення з відміткою поштового відділення «адресат відсутній», відзив на позов він не подав, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від нього не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Взявши до уваги заяву представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані до суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Із копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 02.07.2003 судом встановлено, що позивачка з 01.02.2016 відповідно до наказу № 52К від 01.02.2016 прийнята на посаду прибиральника у ПП «Сіті-Фарм», а з 01.02.2017 відповідно до наказу № 0102-1К від 01.02.2017 переведена на посаду кур`єра у цьому ж підприємстві (записи № 7 та № 8). Запис про звільнення позивачки із вказаної посади у даній трудовій книжці відсутній. 
Відомості про те, що позивачка працює у ПП «Сіті-Фарм» за строковим трудовим договором, у її трудову книжку та в інші надані суду документи не вносилися, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про те, що трудові відносини між сторонами були безстроковими.
Також судом встановлено, що позивачка у період з лютого 2016 року по лютий 2022 року включно від ПП «Сіті-Фарм» отримувала заробітну плату, що підтверджується копією Індивідуальних відомостей про застраховану особу (довідка форми ОК-5 Пенсійного фонду України від 12.03.2026). З березня 2022 року відомості про отримання позивачкою заробітної плати у вказаній довідці відсутні.
Відповідно до Відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 09.04.2026 адресою місцезнаходження ПП «Сіті-Фарм» (код ЄДРПОУ 33960822) є: м. Запоріжжя, вул. Залізнична, буд. 9, кв. 59.
12.03.2026 позивачка направила поштою директору ПП «Сіті-Фарм» на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань,заяву про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, у якій просила звільнити її за власним бажанням з 26.03.2026. Однак, даний лист повернувся позивачці 31.03.2026 без вручення за закінченням встановленого терміну зберігання листів. Наведене підтверджується копією заяви позивачки від 12.03.2026, копією опису вкладення до цінного листа, копією поштового конверта, а також інформацією із веб-сайту «Укрпошти» про рух даного поштового відправлення.
У той же час, відповідачем не було надано до суду жодних доказів на спростування зазначених обставин.
Суд враховує, що згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє і станом на теперішній час. 
Згідно з п. 3 цього Указу Президента України у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частинами 2 та 3 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно з п. 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
З матеріалів справи вбачається, що причиною звернення позивачки до суду стало неприйняття роботодавцем відповідного управлінського рішення за заявою позивачки про звільнення за власним бажанням.
При цьому, позивачкою було вжито вичерпних заходів для того, щоб повідомити відповідача про свій намір припинити з ним трудові відносини. Однак, неотримання відповідачем заяви позивачки про звільнення за власним бажанням відбулося з причин, які не залежали від позивачки, а саме: у зв`язку з відсутністю відповідача за адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).
У ч. 1 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 369/1906/18 (провадження № 61-1706св22) вказано, що «за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадки, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням, у разі подання ним відповідної заяви за два тижні до такого звільнення».
Отже, за загальним правилом, звільнення за власним бажанням передбачає двотижневе відпрацювання після подання відповідної заяви (окрім ситуацій-винятків).
Водночас, у період дії воєнного стану діє спеціальний Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає, крім іншого, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Так, відповідно до ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та загрозою для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).
Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до абз. 5 ст. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення № 58 від 29 липня 1993 року і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи, що судом встановлено факт звернення позивачки до відповідача із заявою про звільнення з займаної посади за власним бажанням від 12.03.2026, яка відповідачем не була отримана з незалежних від позивачки причин, зважаючи на те, що відсутність відповідача за адресою місцезнаходження позбавляє позивачку можливості реалізувати своє право на звільнення і гарантоване ст. 43 Конституції України права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також враховуючи положення ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Крім того, в силу вимог ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені останньою судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору у розмірі 1064,96 грн.
У той же час, оскільки позивачкою та її представником станом на час ухвалення даного заочного рішення не було надано до суду доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, тому суд позбавлений можливості вирішити питання щодо цих витрат. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265, 282 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Сіті-Фарм» про визнання трудових відносин припиненими задовольнити. 
Визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) та Приватним підприємством «Сіті-Фарм» (ЄДРПОУ: 33960822, адреса: 69002, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, буд.9, кв.59) з 26 березня 2026 року у зв`язку зі звільненням з посади за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Стягнути з Приватного підприємства «Сіті-Фарм» (ЄДРПОУ: 33960822, адреса: 69002, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, буд.9, кв.59) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст. 284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Дата складення повного судового рішення – 05 серпня 2026 року.

Суддя Юлія КАРЕТНИК