КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10644/2026
Справа № 377/811/25

П О С Т А Н О В А 

 
Іменем України

15 липня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 березня 2026 року, ухвалене у складі судді Теремецької Н.Ф. в м. Славутич у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила усунути перешкоди у здійсненні нею права власності шляхом визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованих за адресою кімната «А», «Б» квартири АДРЕСА_1 особами, що втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою.
Позов мотивувала тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15 жовтня 2013 року на підставі рішення про приватизацію житла від 02 жовтня 2013 року № 460 на праві спільної сумісної власності кімната «А», «Б» квартири АДРЕСА_1 належить їй і третім особам ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 Кімната «А» має площу 18,6 кв.м., кімната «Б» - 11,8 кв.м. У житловому приміщенні зареєстровано 8 осіб, в тому числі відповідачі з 01 квітня 2019 року, їх батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . 
З метою надання ОСОБА_3 пільг, передбачених законодавством України для багатодітних сімей, дітей було зареєстровано за вказаною адресою, однак вони ніколи там не проживали. З огляду на житлову площу кімнат у гуртожитку - 30,4 кв.м. розміщення всіх зареєстрованих мешканців було неможливим. З 2019 року по 24 лютого 2022 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 разом з дітьми фактично проживали в іншому житловому приміщенні у м. Славутич, у березні 2022 року ОСОБА_3 разом з дітьми виїхали на постійне місце проживання до Луганської області та з 18 травня 2023 року зареєстровані у м. Луганськ.
З метою покращення житлових умов позивачі та інші співвласники кімнати вирішили їх продати, але покупці повідомили, що не будуть придбавати квартиру до зняття з реєстрації зареєстрованих у ній осіб. Збереження реєстрації за малолітніми дітьми перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 березня 2026 року в позові відмовлено. 

Позивач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 березня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводила фактичні обставини справи, наводила зміст ч. 2 ст. 405 ЦК України, вказувала, що суд першої інстанції помилково визнав малолітній вік безумовною поважною причиною непроживання малолітніх дітей у спірному житлі, оскільки така норма відсутня у законі, а визначальним є наявність або відсутність реального зв`язку із житлом. Формальне місце реєстрації не є визначальним.
Крім того, малолітні діти ніколи не були членами сім`ї позивача і не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із нею і ведуть з нею спільне господарство, оскільки не були вселені та з моменту їх реєстрації не проживали в кімнатах.
Посилалася на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 про те, що у разі роздільного проживання батьків дитина належить до сім`ї того з них, з ким вона проживає, і не належить до сім`ї іншого з батьків. 
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. 
За особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні, і такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 01 вересня 2023 року у справі № 712/11721/21.
Посилалася на ст. 319, 321, 391, 383, 401, 405, 406 ЦК України, вказувала, що фактично позбавлена права розпоряджатися власністю, оскільки реєстрація дітей перешкоджає їй та іншим співвласникам реалізації права власності, таке обмеження права власності є реальним і тривалим.
Посилалася на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які з ним постійно проживають і ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності у будь-який час.
Щодо порушення судом першої інстанції ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вказувала, що суд першої інстанції не врахував, що позивач позбавлений можливості розпоряджатися майном, обмеження має вже тривалий характер і строк такого обмеження до 2038 року, воно ґрунтується виключно на формальній реєстрації місця проживання дітей у кімнатах гуртожитку, при цьому діти ніколи не проживали у кімнатах, мають інше місце проживання за місцем реєстрації матері, тому права дітей не зазнають реального порушення.
Також суд проігнорував, що співвласниками двох кімнат загальною площею 30 кв.м. є п`ять співвласників, які мають намір їх відчужити з метою покращення житлових умов шляхом придбання кожним із співвласників окремого житла більшою загальною площею. Збереження місця реєстрації дітей, які ніколи там не жили, накладає на позивача надмірний індивідуальний тягар, оскільки позбавляє можливості розпорядитися майном. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, втручання у право власності має бути пропорційним. Захист «паперового» права дітей на може повністю анігілювати право власності позивача на реальне володіння та розпорядження майном.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що власник має право у будь-який час вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень права власності.
Наводила зміст ч. 4 ст. 29 ЦК України, ч. 1 ст. 160 СК України, згідно якої місце проживання малолітніх дітей визначається їх батьками, вказувала, що сама по собі реєстрація місця проживання не є підставою для виникнення права користування, якщо особа фактично не проживала у приміщенні.
Вказувала, що суд першої інстанції безпідставно врахував висновки Верховного Суду, які не є релевантними до спірних правовідносин. Справи стосувались обставин, у яких діти були вселені та постійно проживали у житлі.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання учасники справи не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки-повідомлення: позивачу ОСОБА_1 та третім особам ОСОБА_7 , ОСОБА_10 на поштову адресу, представнику позивача ОСОБА_2 , органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, третім особам ОСОБА_6 , ОСОБА_8 - до електронного кабінету. Від представника позивача ОСОБА_2 органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області надійшли клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Поштові відправлення, направлені третім особам ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , повернуті до суду з відміткою Укрпошти про відсутність адресатів за вказаною адресою, а тому відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України вони вважаються такими, що отримали судову повістку-повідомлення.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що факт не проживання малолітніх дітей у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки вони в силу свого віку та обставин, які склалися, не можуть самостійно проживати у цій квартирі, а тому відсутні передбачені ст. 405 ЦК України передумови для позбавлення їх права на житло шляхом визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом, в якому вони зареєстровані їх батьком.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 15 жовтня 2013 року на підставі рішення виконавчого комітету Славутицької міської ради про право приватизацію житла від 02 жовтня 2013 року № 460, ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належать кімнати «А», «Б» квартири АДРЕСА_1 , загальна площа 32,2 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м., кімнати у гуртожитку (а. с. 11 т. 1).
Згідно із свідоцтвом про шлюб ОСОБА_11 09 березня 2019 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_12 у Чернігівському міському відділі реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис № 303. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_11 змінила прізвища на ОСОБА_13 » (а. с. 27 т. 1).
Відповідно до пункту 10 частини 1 постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» № 807-ІХ від 17 липня 2020 року у Київській області утворено Вишгородський район (з адміністративним центром у місті Вишгород) у складі територій Вишгородської міської, Димерської селищної, Іванківської селищної, Петрівської сільської, Пірнівської сільської, Поліської селищної, Славутицької міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 1 рішення № 628-13-VIII Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 25 липня 2022 року, перейменовано об`єкти топоніміки міста Славутича, зокрема, Московський квартал перейменовано на Поліський квартал.
Таким чином, ОСОБА_1 , позивач, та треті особи ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 є співвласниками житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно довідки виконавчого комітету Славутицької міської ради № 1308 від 10 грудня 2024 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 квітня 2019 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 29 червня 2011 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 29 червня 2011 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 29 червня 2011 року, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13 листопада 2020 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 29 червня 2011 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 квітня 2019 року, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 29 червня 2011 року (а. с. 15 т. 1).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 16 листопада 2018 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Славутичі, батьком якого записаний ОСОБА_6 , матір`ю ОСОБА_3 (а. с. 17 т. 1).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 16 листопада 2018 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Славутичі, батьком якої записаний ОСОБА_6 , матір`ю ОСОБА_3 (а. с. 18 т. 1).
Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1666696 від 13 серпня 2025 року, зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 39 т. 1).
Зазначені обставини також підтверджені копією паспорту громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а. с. 29 т. 1).
Відповідно до інформації Управління освіти і науки Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 19 грудня 2024 року № 01-19/722 діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були зараховані в заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 5 «Джерельце» Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області 11 жовтня 2021 року (наказ від 29 жовтня 2021 року № 68 «Про зарахування дітей») та відвідували заклад до 24 лютого 2022 року. Діти відраховані із закладу освіти з 06 серпня 2024 року (наказ від 30 серпня 2024 року № 41 «Про зарахування та відрахування дітей») (а. с. 25 т. 1).
Згідно з інформацією ВП № 2 Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області № СЕД-110664-24 від 17 грудня 2024 року до Відділення поліції № 2 Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області протягом 2022-2024 років не надходило жодних заяв та скарг від ОСОБА_3 щодо вчинення їй та дітям: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкод у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 26 т. 1).

Згідно скріншоту переписок в месенджері «Viber» між позивачем та ОСОБА_3 ( НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 повідомила про зареєстроване місце проживання дітей, копії свідоцтв про реєстрацію місця проживання яких роздруковані позивачем та долучені до позовної заяви (а. с. 28 т. 1).

08 грудня 2023 року, 15 березня 2024 року, 16 серпня 2024 року, 13 грудня 2024 року, ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , складено акти про непроживання ОСОБА_3 та її малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квітня 2019 року за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 21 - 24 т. 1).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, затвердженого рішенням Виконавчого комітету 27 серпня 2025 року № 415, враховуючи, що ОСОБА_1 не надала органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради документів, підтверджуючих належність іншого житла її онукам ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , з метою недопущення порушення житлових та майнових прав дітей, відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» орган опіки та піклування виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області не підтримує позовні вимоги ОСОБА_1 (а. с. 59 - 62 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

З пояснень ОСОБА_6 , третьої особи у справі, судом першої інстанції встановлено, що він проживав однією сім`єю із ОСОБА_3 з 2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_8 у них в місті Славутичі народилося двоє дітей: ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . Після народження дітей вони проживали на орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_4 . Оскільки його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , то він відповідно за своїм зареєстрованим місцем проживання зареєстрував і своїх дітей, проте за вказаною адресою вони ніколи не проживали. В березні 2022 року відповідач вирішила з дітьми повернутися до міста Луганськ, на що він погодився. Таким чином, за домовленістю між ними визначено місце проживання дітей з матір`ю.

Також судом першої інстанції були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показала, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 та є сусідкою позивача, оскільки проживає в суміжній кімнаті. В даній квартирі проживає позивач ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_7 , їх діти вже дорослі і проживають в інших житлових приміщеннях. Їй відомо, що син позивача ОСОБА_6 проживав однією сім`єю із ОСОБА_3 в іншій квартирі в місті Славутичі. Під час спільного проживання в них народилося двоє дітей: ОСОБА_19 , які ніколи не проживали за адресою: АДРЕСА_2 , кімнати «А», «Б». Вона бачила, як вони разом із батьками приходили до дідуся та бабусі в гості. З березня 2022 року вона взагалі не бачила у вказаній квартирі ОСОБА_3 та її дітей. Будь-які речі дітей в квартирі відсутні. Позивач ніколи не чинила перешкоди своїм онукам у користуванні квартирою.

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що вона є знайомою позивача ОСОБА_1 та спілкується з нею з 2000 року. Їй відомо зі слів позивача, що її син ОСОБА_6 проживав однією сім`єю із ОСОБА_3 на орендованій квартирі в Поліському кварталі. Під час спільного проживання у них народилося двоє дітей. Проживали вони однією сім`єю до березня 2022 року, а потім ОСОБА_3 виїхала з дітьми до міста Луганськ. Коли вона приходила в гості до позивача, то вона не бачила там дітей і будь-яких дитячих речей.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Положеннями статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 319, частиною першою статей 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (частина перша статті 405 ЦК України). Це кореспондує частині першій статті 156 Житлового кодексу України, чинного на момент реєстрації дітей у спірному житлі, яка передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Відповідно до змісту частини другої статті 64 ЖК України (в редакції, чинній на момент реєстрації дітей у спірному житлі) це є: дружина наймача, їх діти і батьки. Також членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (частина друга статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (абзац третій частини другої статті 3 СК України).

Відповідно до частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Частиною другою цієї статті передбачено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України). Цьому кореспондує абзац другий частини другої статті 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша, друга статті 3 Конвенції про права дитини).

Згідно зі статтею 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на користувача.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (рішення ЄСПЛ у справі McCann v. the United Kingdom, заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

Втручання у право особи на повагу до його житла має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним з переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60 - 63; зазначене вище рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21 - 23; та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42 - 45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у здійсненні нею права власності шляхом визнання неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування належним їй жилим приміщенням.

Підпунктом 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2002 року № 265, передбачено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Суд першої інстанції зазначив, що підстава, на якій місце проживання малолітніх дітей реєструвалося в спірному житловому приміщенні, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права після реєстрації їх місця проживання користування цим житлом на законних підставах.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, від 21 липня 2021 року у справі 227/1044/20, від 15 березня 2023 року у справі № 522/4382/21, від 09 січня 2024 року у справі № 761/38440/21, від 17 жовтня 2025 року у справі № 206/1119/24.

Малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі № 520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі № 554/3141/21, від 13 березня 2025 року у справі № 161/2050/23, від 26 серпня 2025 року у справі № 759/9935/22).

Крім того, в постанові Верховного Суду від 26 серпня 2025 року у справі № 759/9935/22 викладено правовий висновок, належним чином врахований судом першої інстанції, згідно якого не можна вважати неповажною причину не проживання дітей у спірному житлі, з урахуванням їх проживання в іншому місці з батьками, а потім з матір`ю, тому що малолітні діти в силу свого віку не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише після досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дітей і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. 

Суд першої інстанції також врахував висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, затвердженого рішенням Виконавчого комітету 27 серпня 2025 року № 415, в якому орган опіки та піклування не підтримав позов ОСОБА_1 з метою недопущення порушення житлових та майнових прав дітей.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки в судому засіданні не встановлено неповажних причин не проживання малолітніх дітей в спірному житловому приміщенні, тому що малолітні діти не можуть виявити свідому поведінку, яка б свідчила про втрату ними інтересу до такого житлового приміщення в розумінні поняття житла і не могли повноцінно реалізувати свої житлові права, а інший висновок суперечив би положенням СК України, Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги, що місце проживання малолітніх дітей визначається їх батьками, сама по собі реєстрація місця проживання не є підставою для виникнення права користування, якщо особа фактично не проживала у приміщенні, і що суд першої інстанції помилково визнав малолітній вік безумовною поважною причиною непроживання малолітніх дітей у спірному житлі, оскільки така норма відсутня у законі, а визначальним є наявність або відсутність реального зв`язку із житлом, - ґрунтуються на помилковому суб`єктивному тлумаченні ч. 2 ст. 405 ЦК України, не враховують правові висновки, викладені у наведених вище постановах Верховного Суду, та відхиляються апеляційним судом. 

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи ОСОБА_1 , що малолітні діти ніколи не були членами сім`ї позивача і не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із нею і ведуть з нею спільне господарство, оскільки не були вселені та з моменту їх реєстрації не проживали в кімнатах, з огляду на те, що малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є членами сім`ї свого батька ОСОБА_6 , який також є співвласником спірного житла та зареєстрований у ньому, а отже положення ч. 2 ст. 405 ЦК України були правильно застосовані судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги, що власник має право у будь-який час вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень права власності, є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом посилання позивача у апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 про те, що у разі роздільного проживання батьків, дитина належить до сім`ї того з них, з яким вона проживає, і не належить до сім`ї іншого з батьків.

Апеляційний суд враховує, що предметом позову у справі № 544/856/20, на яку містяться посилання в апеляційній скарзі, був поділ майна подружжя, тобто за інших обставин, ніж у справі, що переглядається, і відповідні правові висновки сформовані Верховним Судом при відхиленні доводів касаційної скарги про те, що спірний автомобіль відчужений в інтересах сім`ї і лише на її потреби, оскільки право власності на нього набула спільна з позивачем донька, а відповідно до частини другої статті 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні, і такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 01 вересня 2023 року у справі № 712/11721/21, апеляційний суд враховує, що належних і допустимих доказів, якими би підтверджувалося постійне місце проживання неповнолітніх відповідачів в іншому житлі, позивачем не надано. 

Так, суд першої інстанції вірно зазначив, що долучені до позовної заяви свідоцтва про реєстрацію місця проживання № НОМЕР_4 та № 1508 від 18 травня 2023 року, видані органами окупаційної влади на тимчасово окупованій території міста Луганськ, в силу частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не впливають на висновки суду.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки «намібійський виняток», на який посилалася ОСОБА_1 у позові, стосується документів, виданих органами та установами (зокрема, лікувальними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, і такі документи, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі № 359/4512/23).

Оскільки у даному випадку ОСОБА_1 подано позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, документи, видані органами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, не є допустимими доказами і судами прийматися не можуть.

З урахуванням вищевикладеного та у межах заявлених позовних вимог, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання малолітніх відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, доводи апеляційної скарги, що збереження місця реєстрації дітей, які ніколи там не жили, накладає на позивача надмірний індивідуальний тягар, порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції і позбавляє її можливості розпорядитися майном, і що з урахуванням принципу пропорційності, про який зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, захист «паперового» права дітей на може повністю анігілювати право власності позивача на реальне володіння та розпорядження майном.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно врахував висновки Верховного Суду, які не є релевантними до спірних правовідносин, а саме справи стосувались обставин, у яких діти були вселені та постійно проживали у житлі, з огляду на те, що наявність або відсутність реального зв`язку із житлом у неповнолітніх дітей Верховним Судом у постановах, врахованих судом першої інстанції у своєму рішенні, не досліджувалася взагалі, а визначальним визнано те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності, щоб самостійно визначати місце свого проживання.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції залишено поза увагою намір п`яти співвласників двох кімнат загальною площею 30 кв.м. відчужити належне їй майно з метою покращення житлових умов шляхом придбання кожним із співвласників окремого житла більшою загальною площею, апеляційний суд враховує, що у позові ОСОБА_1 дійсно посилалась на те, що передумовою продажу спірного житла є зняття з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих у ньому осіб. 

Водночас, станом на час звернення з даним позовом у спірному житлі за адресою: АДРЕСА_2 , кімнати «А», «Б» залишались зареєстрованими, крім відповідачів, ще шість осіб, в тому числі інша неповнолітня дитина 2020 року народження, що ставить доводи апеляційної скарги під сумнів.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні та додатковому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.