Ст. 1 із 17
Справа № 303/3090/26
1-кп/303/254/26

У Х В А Л А
02 вересня 2026 року м. Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
в особі головуючого - судді ОСОБА_1 
секретар судового засідання ОСОБА_2 

розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора про продовження стосовно обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у кримінальному провадженні про обвинувачення  
ОСОБА_3 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Кольчино 
Мукачівського району, зареєстрованого та 
проживаючого в 

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 5 ст. 407 КК України,
та  ОСОБА_4 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Кольчино 
Мукачівського району, зареєстрованого та 
проживаючого в 

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 4 ст. 410 КК України,
з участю: прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
захисника ОСОБА_5 

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 5 ст. 407 КК України та ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 4 ст. 410 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.10.2025 року за №62025140160001451.
До початку судового засідання від прокурора ОСОБА_6 до суду надійшло письмове клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на 60 діб, яке мотивував з наступних підстав.

Ст.2 із 17
ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 КК України, - тобто у придбанні, носінні, зберіганні, збуті вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської) та бойових припасів без передбаченого законом дозволу та ч. 5 ст. 407 КК України, - тобто у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану. У зв`язку з чим, 20.01.2026 року ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області застосовано відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 17.03.2026 року, який надалі неодноразово продовжувався в-останнє 08.07.2026 року строк дії запобіжного заходу до 05.09.2026 року. 
З метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, запобігання продовженню злочинної діяльності та можливого ухилення від суду натепер виникла необхідність в продовженні обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку з тим, що зміна обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, може перешкодити кримінальному провадженню, у зв`язку з наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які можуть настати, якщо останній буде залишатися на волі.
Таким чином, для досягнення мети і завдань кримінального провадження, у сторони обвинувачення виникла необхідність у продовженні застосуванні заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 . Така потреба обумовлена наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3 та 5 ч.1 ст. 177 КПК України. 
Так, в обгрунтування застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого покладається необхідність запобігання спробам: 
переховування від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), що підтверджується тим, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком до 10 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих злочинах, останній може переховуватись від суду з метою уникнення покарання, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбуванням покарання. Вищевказані обставини, а також той факт, що Закарпатська область межує з Республікою Польща, Угорщиною, Румунією, Словаччиною дають підстави вважати, що ОСОБА_3 усвідомлюючи тяжкість злочину та невідворотність покарання за його вчинення, може переховуватись від суду та має реальні можливості покинути територію України з цією метою, як і в межах пункту пропуску через державний кордон України так і поза межами таких, а також переховуватись на території України;
незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), що підтверджується тим, що обвинувачений має мотив та можливість вплинути на свідків, які разом з ним проходили військову службу в одній військовій частині, що фактично створюють умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом вмовляння, підкупу, залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій. Також слід взяти до уваги, що ризик впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обгрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України. Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом;

Ст. 3 із 17
вчиняти інші кримінальні правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), оскільки обвинувачений, перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинені злочини, в яких обвинувачується, як військовослужбовець, може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції. 
Слід також взяти до уваги, що обвинувачений не має захворювань, що включені до додатку №13 «Перелік хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я №1348/5/572 від 15.08.2014 року «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим у виді позбавлення волі», тобто він є особою, яка не має протипоказань до тримання під вартою. 
Також слід зазначити, що згідно ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.
Таким чином, в умовах воєнного стану на території України, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів та може переховуватись від суду, впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, та є підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 діб. 
Обвинувачений ОСОБА_3 подав письмове заперечення на клопотання прокурора про продовження тримання під вартою з доповненням щодо відсутності ризиків незаконного впливу на свідків, на підставі якого просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та змінити застосування щодо нього запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання, поклавши на нього процесуальні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, у межах необхідної для забезпечення його процесуальної поведінки, а у разі якщо суд дійде висновку про недостатність особистого зобов`язання, застосувати інший більш м`який запобіжний захід, достатній для забезпечення встановлених судом ризиків, із покладенням відповідних процесуальних обов`язків. 
Також у запереченні обвинувачений ОСОБА_3 просив у мотивувальній частині судового рішення надати окрему оцінку кожному заявленому прокурором ризику, доказам його підтвердження, актуальність такого ризику та причини, з яких запропоновані ним процесуальні обов`язки нібито не можуть його нейтралізувати.
В обґрунтування заперечення обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що у клопотанні прокурора про продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відсутнє належне обґрунтування актуальних ризиків, а саме по собі посилання на тяжкість пред`явленого обвинувачення та суворість можливого покарання або загальні припущення про ризики, не може підміняти наведених конкретних фактичних даних, які свідчать про реальність кожного ризику саме на цей час. Щодо наведених прокурором ризиків переховування від суду, то сторона обвинувачення не навела конкретних фактичних обставин, які свідчать про його намір переховуватися від суду, таких конкретних нових обставин у клопотанні прокурора не наведено. Ризик незаконного впливу на свідків також є недоведений з огляду на те, що прокурором конкретно не зазначено на яких саме свідків, яким способом та за яких фактичних обставин він ніби то може незаконно впливати. У той же час, свідок ОСОБА_7 , з яким він раніше проходив військову службу, на теперішній час переведений до іншої військової частини. Військова частина НОМЕР_1 , у якій вони раніше проходили службу у подальшому була переміщена в іншу область. Таким чином на теперішній час він та зазначений свідок не проходять військову службу в одній військові частині та не мають постійного службового контакту. Що стосується інших свідків (двох), то дані свідки також проходять військову службу у військовій частині, яка знаходиться в

Ст. 4 із 17
іншій області. Також недоведений ризик вчинення ним іншого кримінального правопорушення, при цьому просив не ототожнювати тяжкість пред`явленого обвинувачення з доведеністю ризику вчинення нового кримінального правопорушення. Для такого висновку потрібні конкретні фактичні дані щодо його поведінки, які свідчать про реальність такого ризику на теперішній час. У той же час досудове розслідування вже завершено, докази на які посилається сторона обвинувачення вже зібрані та перебувають у розпорядженні сторони обвинувачення і суду, тому з плином часу суд має перевіряти, чи зберігаються реальні та актуальні підстави для подальшого тримання під вартою. Він перебуває під вартою понад сім місяців, за час який сторона обвинувачення у шаблонах клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не навела конкретних нових фактів, які б свідчили про порушення ним процесуальних обов`язків, спроби впливу на свідків, або інші дії спрямовані на перешкоджання кримінальному провадженню.
Враховуючи вищенаведене та дані про його особу, а саме, він є раніше не судимий, має постійне місце проживання та місці соціальні зв`язки, готовий виконувати покладені судом процесуальні обов`язки та перебувати під контролем суду, а також має намір продовжити військову службу та отримав письмову згоду командира військової частини на подальше продовження проходження ним військової служби, а тому просив змінити застосований щодо нього запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання, з покладенням на нього судом процесуальних обов`язків, або застосувати більш м`який запобіжний захід достатній для забезпечення встановлених судом ризиків.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 підтримав позицію свого підзахисного, викладену ним у письмовому запереченні, та просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 з тих підстав, що вказані стороною обвинувачення ризики, які передбачені ст. 177 КПК України є припущеннями. У той же час географічне розташування Закарпатської області, яка межує з чотирма іншими країнами, що на думку прокурора підтверджує наявність ризику переховування від суду ОСОБА_3 , шляхом його перетину поза пунктом пропуску кордону України, не може бути доказом злочинного наміру обвинуваченого переховуватися. У той же час, ОСОБА_3 виявив бажання продовжити військову службу, тому для реалізації даної мети, відносно його підзахисного ОСОБА_3 слід застосувати більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт, який має виконуватися за місцем проходження військової служби. 
Дослідивши письмові клопотання прокурора та заперечення з доповненням обвинуваченого, заслухавши думки учасників судового розгляду з цього приводу, суд прийшов до наступного.
ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263 КК України, - тобто придбання, носіння, зберігання, збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу та ч. 5 ст. 407 КК України, - тобто самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану. 
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 липня 2026 року відносно обвинуваченого  ОСОБА_3 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 до 05 вересня 2026 року включно.
Також визначено обвинуваченому ОСОБА_3 заставу у розмірі 30 (тридцять) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 99840 (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок) гривень та покладено на обвинуваченого ОСОБА_3 , в разі внесення застави, такі обов`язки:
прибувати за кожною вимогою до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області;

Ст. 5 із 17
не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу суду; 
повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
здати на зберігання до Головного управління ДМС у Закарпатській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
До вказаної дати суд не має можливості закінчити розгляд вказаного кримінального провадження.
У відповідності до вимог частини 3 статті 331 Кримінального процесуального кодексу України, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно вимог ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. 
Вирішуючи питання щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймні протягом певного часу (п.35, 51 рішення ЄСПЛ №12369/86 від 26.06.1991 року «Летельє проти Франції»). 
Підставою для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є, у тому числі наявність обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 263 КК України, - тобто у придбанні, носінні, зберіганні, збуті вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської) та бойових припасів без передбаченого законом дозволу та ч. 5 ст. 407 КК України, - тобто у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.
Зокрема, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК України, встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п. 1, 3 та 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_3  вчинив тяжкі умисні злочини, за вчинення яких передбачене покарання у вигляді позбавлення волі від трьох до семи років (ч. 1 ст. 263 КК України) та від п`яти до десяти років (ч. 5 ст. 407 КК України), а тому може переховуватися від суду, зважаючи на тяжкість покарання, що йому загрожує у випадку визнання його винним у інкримінованих йому кримінальних правопорушень (злочинів), чим самим ухилятися від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків; може незаконно впливати на свідків, з якими разом проходив військову службу, та які безпосередньо в судовому засіданні на даний час ще не допитані. Крім того, обвинувачений може вчинити нове кримінальне правопорушення, оскільки вчинив тяжкі умисні злочини з використанням умов воєнного стану з групою осіб за попередньою змовою.
З урахуванням вищенаведених обставин, суд прийшов до висновку, що на даний час ризики, передбачені пунктами 1, 3 та 5 частини 1 статті 177 КПК України, не зменшилися, а

Ст. 6 із 17
тому жоден із інших запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти доведеним під час розгляду вказаного клопотання ризикам, наявність яких була встановлена судом при обранні та продовжденні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 .
Згідно вимог ч. 8 ст. 176 КПК Украни, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.
Доводи сторони захисту щодо можливості застосування відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або особистого зобов`язання з покладенням процесуальних обов`язків, з урахуванням відсутності у матеріалах кримінального провадження доказів наявності ризиків, встановлених статтею 177 КПК України, судом відхиляються з урахуванням встановлених обставин щодо вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, та характеризуючих даних особу обвинуваченого, який не має міцні соціальні зв`язки в місці його постійного проживання, зокрема немає родини та утриманців, на даний час у нього відсутнє постійне джерело доходу, та який будучи військовослужбовцем вчинив вказані кримінальні правопорушення з використанням умов воєнного стану, тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не буде забезпечувати виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігати спробам обвинуваченого здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України. 
У той же час судом враховано безальтернативне положення, викладене у ч. 8 ст. 176 КПК України, яке вимагає у даному випадку призначати запобіжний захід виключно визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.
На підставі вищевикладеного, клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 необхідно задовольнити та продовжити строк запобіжного заходу стосовно нього у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів.
Згідно ч.3 ст.183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до ч.4 ст.182 КПК України, розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Згідно п.2 ч.5 ст.182 КПК України, щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Вирішуючи питання про право внесення обвинуваченим застави та визначення її розміру при застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та за відсутності доказів щодо неможливості тримання обвинуваченого під вартою, в тому числі за станом здоров`я, вчинення ним тяжких злочинів в умовах воєнного стану, з урахуванням майнового стану обвинуваченого, який є військовослужбовцем, проходив військову службу у військовій частині, суд за відсутності доказів про отримання обвинуваченим інших джерел доходів, вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави в межах

Ст. 7 із 17
встановлених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме - 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не буде завідомо не помірним для нього, а буде виправданим і зможе повністю забезпечити встановлені ризики та достатньою мірою буде стримуючим фактором від порушення обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.
Крім того, суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 у разі внесення застави певні обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, у випадку внесення ним застави.
Таким чином, клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 підлягає до задоволення.
Також від прокурора ОСОБА_6 до суду надійшло письмове клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 строком на 60 діб, яке вмотивував наступним.
ОСОБА_4 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 КК України, - тобто у носінні, збуті вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської) без передбаченого законом дозволу та ч. 4 ст. 410 КК України, - тобто у викраденні військовослужбовцем зброї, вчинене в умовах воєнного стану. У зв`язку з чим, 14.02.2026 року ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області застосовано відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12.04.2026 року, який надалі неодноразово продовжувався востаннє 08.07.2026 року строк дії запобіжного заходу до 05.09.2026 року.
Для досягнення мети і завдань кримінального провадження, на даний час у сторони обвинувачення виникла необхідність у продовженні застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого. Така потреба обумовлена наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Так, в обгрунтування застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого покладається необхідність запобігання спробам: 
переховування від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), що підтверджується тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину (ч. 4 ст. 410 КК України), за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 10 до 15 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від суду з метою уникнення покарання, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбуванням покарання. Вищевказані обставини, а також той факт, що Закарпатська область межує з Республікою Польща, Угорщиною, Румунією, Словаччиною дають підстави вважати, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи тяжкість злочину та невідворотність покарання за його вчинення, може переховуватись від суду та має реальні можливості покинути територію України з цією метою, як і в межах пункту пропуску через державний кордон України так і поза межами таких, а також переховуватись на території України;
незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), що підтверджується тим, що обвинувачений ОСОБА_4 має мотив та можливість вплинути на свідків, які разом з ним проходили військову службу в одній військовій частині, що фактично створюють умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом вмовляння, підкупу, залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій. Також слід взяти до уваги, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні, відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обгрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання;
вчиняти інші кримінальні правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), так як обвинувачений, перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності

Ст. 8 із 17
за вчинені злочини, в яких обвинувачується, як військовослужбовець може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення досудового розслідування. 
Звертаючись із даним клопотанням, слід взяти до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 не має захворювань, що включені до додатку №13 «Переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я №1348/5/572 від 15.08.2014 року «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим у виді позбавлення волі», тобто він є особою, яка не має протипоказань до тримання під вартою. 
З урахуванням того, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину (ч. 1 ст. 263 КК України), та особливо тяжкого злочину (ч. 4 ст. 410 КК України) та може переховуватись від суду, впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, що є підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 60 діб. 
Обвинувачений ОСОБА_4 подав письмове заперечення на клопотання прокурора про продовження тримання під вартою з доповненням щодо відсутності ризиків незаконного впливу на свідків, на підставі якого просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та змінити застосований щодо нього запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання, поклавши на нього процесуальні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, у межах необхідної для забезпечення його процесуальної поведінки, а у разі якщо суд дійде висновку про недостатність особистого зобов`язання, застосувати інший більш м`який запобіжний захід, достатній для забезпечення встановлених судом ризиків, із покладенням відповідних процесуальних обов`язків. 
В обґрунтування заперечення обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що відповідно до статтей 177, 178, 183, 194, 331 КПК України, суд має оцінювати конкретні ризики, їх актуальність, особисті обставини обвинуваченого та окремо встановити чому більш м`який запобіжний захід не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку. Разом з тим, у клопотанні прокурора про продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є відсутнім належне обґрунтування актуальних ризиків, а саме по собі посилання на тяжкість пред`явленого обвинувачення та суворість можливого покарання або загальні припущення про ризики, не може підміняти наведених конкретних фактичних даних, які свідчать про реальність кожного ризику саме на цей час. Просив звернути суд увагу на те, що обґрунтованість обвинувачення не є тотожною встановленню винуватості, а питання винуватості підлягає вирішенню виключно за результатами судового розгляду у вироку суду. 
Щодо наведених прокурором ризиків переховування від суду, то сторона обвинувачення не навела конкретних фактичних обставин, які свідчать про його намір переховуватися від суду, таких конкретних нових обставин у клопотанні прокурора не наведено. Він має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, які суд вважатиме необхідними. Він не проти контролю суду та готовий безумовно прибувати за кожною вимогою суду. Також просив врахувати те, що він є діючим військовим, який неодноразово звертав увагу суду про бажання повернутися на службу. 
Щодо ризику незаконного впливу на свідків, то наявність такого також недоведений прокурором з урахуванням того, що стороною обвинувачення конкретно не зазначено на яких саме свідків, яким способом та за яких фактичних обставин він ніби-то може незаконно впливати. Загальні посилання на наявність такого ризику без наведених конкретних фактів не свідчать про його актуальність. У той же час, що стосується свідка

Ст. 9 із 17
ОСОБА_7 , то з даним свідком він раніше ніколи не проходив військову службу в одній військовій частині.
Також є недоведений ризик вчинення ним іншого кримінального правопорушення. Просив суд не ототожнювати тяжкість пред`явленого обвинувачення з доведеністю ризику вчинення нового кримінального правопорушення. Для такого висновку потрібні конкретні фактичні дані щодо його поведінки, які свідчать про реальність такого ризику на теперішній час. На даний час досудове розслідування вже завершено, докази на які посилається сторона обвинувачення вже зібрані та перебувають у розпорядженні сторони обвинувачення і суду, тому з плином часу суд має перевіряти, чи зберігаються реальні та актуальні підстави для подальшого тримання під вартою. Він перебуває під вартою понад сім місяців, за час який сторона обвинувачення у шаблонних клопотаннях про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не навела конкретних нових фактів, які б свідчили про порушення ним процесуальних обов`язків, спроби впливу на свідків, або інші дії, спрямовані на перешкоджання кримінальному провадженню.
Враховуючи, що він є раніше не судимий, має постійне місце проживання та місці соціальні зв`язки, готовий виконувати покладені судом процесуальні обов`язки та перебувати під контролем суду, а також має намір повернутися на військову службу, так як є діючим військовим, просив змінити застосований щодо нього запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання, з покладенням на нього судом процесуальних обов`язків, або застосувати більш м`який запобіжний захід достатній для забезпечення встановлених судом ризиків.
Захисник ОСОБА_5 підтримав позицію свого підзахисного ОСОБА_4 та просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з тих підстав, що дане клопотання прокурора є шаблонним попереднім клопотанням, до якого прокурором не долучено письмових доказів в підтвердження існування на даний час ризиків, які є підставою для застосування запобіжного заходу у запропонованому прокурором виді. Подальше утримання ОСОБА_4 під вартою є абсолютно незаконним з огляду на те, що в матеріалах кримінального провадження повністю відсутні належні та допустимі докази його вини, а обвинувачення необґрунтоване, усі речові докази, якими слідство намагається обґрунтувати обвинувачення, зібрані з грубим порушенням кримінального процесуального закону і є недопустимим. Враховуючи вищенаведене та особу обвинуваченого, який є діючим військовослужбовцем ЗСУ, проходив службу у зоні бойових дій, за місцем служби характеризується позитивно, має постійне місце проживання, просив застосувати відносно ОСОБА_4 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі, зокрема домашній арешт або особисте зобов`язання.
Суд, заслухавши клопотання прокурора та заперечення із доповненням обвинуваченого, думку з цього приводу учасників судового розгляду, прийшов до наступного.
Як свідчить ухвала Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 червня 2026 року, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05 вересня 2026 року включно.
Також обвинуваченому ОСОБА_4 визначено заставу у розмірі 80 (вісімдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 266240 (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок) гривень, та покладено на обвинуваченого ОСОБА_4 , в разі внесення застави, такі обов`язки:
прибувати за кожною вимогою до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області;
не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу суду; 
повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
здати на зберігання до Головного управління ДМС у Закарпатській області свій

Ст. 10 із 17
паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
До вказаної дати суд не має можливості закінчити розгляд вказаного кримінального провадження.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Згідно вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Згідно вимог ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Вирішуючи питання щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймні протягом певного часу (п.35, 51 рішення ЄСПЛ №12369/86 від 26.06.1991 року «Летельє проти Франції»).
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Зокрема, у справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». 
Підставою для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є, у тому числі наявність обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 263 КК України, - тобто у носінні, збуті вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської) без передбаченого законом дозволу та ч. 4 ст. 410 КК України, - тобто у викраденні військовослужбовцем зброї, вчинене в умовах воєнного стану.
Зокрема, відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.194 КПК України, встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п. 1, 3 та 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_4 вчинив тяжкий та особливо тяжкий злочини, за вчинення яких передбачене покарання у вигляді позбавлення волі від трьох до семи років (ч. 1 ст. 263 КК України) та від десяти до п`ятнядцяти років (ч. 4 ст. 410 КК України), а тому може переховуватися від суду, зважаючи на тяжкість покарання, що йому загрожує у випадку визнання його винним у інкримінованих йому кримінальних правопорушень (злочинів), чим самим ухилятися від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків; може незаконно впливати на свідків, з якими разом проходив військову службу, та які

Ст. 11 із 17
безпосередньо в судовому засіданні на даний час ще не допитані. Також обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити нове кримінальне правопорушення, оскільки вчинив умисні тяжкий та особливо тяжкий злочини з використанням умов воєнного стану групою осіб за попередньою змовою.
З урахуванням вищенаведених обставин, суд прийшов до висновку, що на даний час ризики, передбачені пунктами 1, 3 та 5 частини 1 статті 177 КПК України, не зменшилися, а тому жоден із інших запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти доведеним під час розгляду вказаного клопотання ризикам, наявність яких була встановлена судом при обранні та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 .
За таких обставин обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно продовжити строк тримання під вартою на шістдесят днів.
Заперечення сторони захисту щодо відсутності письмових доказів про наявність ризиків, встановлених статтею 177 КПК України, що в свою чергу дає підстави для застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту суд не бере до уваги з огляду на встановлення обставин щодо вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжкого та особливо тяжкого злочинів, та характеризуючих особу обвинуваченого, який є неодруженим, утриманців не має, та будучи військовослужбовцем, під час проходження військової служби з використанням умов воєнного стану вчинив особливо тяжкий злочин (ч. 4 ст. 410 КК України), тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не буде забезпечувати виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігати спробам обвинуваченого здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України. 
Згідно ч.3 ст.183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до ч.4 ст.182 КПК України, розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Згідно з п.3 ч.5 ст.182 КПК України, розмір застави визначається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Вирішуючи питання про право внесення обвинуваченим застави та визначення її розміру при застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 у виді тримання під вартою, суд з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та за відсутності доказів щодо неможливості тримання обвинуваченого під вартою, в тому числі за станом здоров`я, вчинення ним тяжкого та особливо тяжкого злочинів в умовах воєнного стану, з урахуванням майнового стану обвинуваченого, який є військовослужбовцем, проходив військову службу у військовій частині, інших джерел доходів у нього відсутні, вважає за необхідним обрати обвинуваченому ОСОБА_4 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави в мінімальному встановленому п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмірі, а саме - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не буде завідомо не помірним для нього, а буде виправданим і зможе повністю забезпечити встановлені ризики та достатньою мірою буде стримуючим фактором від порушення обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Ст. 12 із 17
Крім того, суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 у разі внесення застави певні обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, у випадку внесення ним застави.
Таким чином, клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 підлягає до задоволення.
Крім того, від захисника обвинуваченого ОСОБА_3 – ОСОБА_5 до суду надійшло письмове клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, який має виконуватися за місцем проходження військової служби, яке мотивоване наступним.
Клопотання прокурора мотивовані тим, що Закарпатська область межує з Республікою Польща, Угорщиною, Румунією та Словаччиною, і ОСОБА_3 ніби то має «реальні можливості покинути територію України». Крім того, надумане припущення, що обвинувачений, «як військовослужбовець, може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу», щоб уникнути відповідальності. Факт проживання особи в прикордонній області є георафічною даністю, а не доказом її злочинного наміру переховуватися. Такі мотиви є виключно абстрактними припущеннями органу досудовго розслідування, які не підтверджені жодним фактичним доказом Щодо ризику «самокалічення», то цей мотив є надуманим. Навпаки, ОСОБА_3 офіційно та добровільно виявив тверде бажання повернутися на військову службу для захисту Батьківщини. У матеріалах справи наявна письмова згода командира військової служби ОСОБА_3 , тому бажання захищати країну зі зброєю в руках повністю виключає абсурдний ризик симуляції хвороб чи самокалічення. Обвинувачений ОСОБА_3 є чинним військовослужбовцем, молодшим сержантом, тому утримання кваліфікованого санітарного інструктора в слідчому ізоляторі понад 7 місяців замість виконання ним військового обов`язку шкодить обороноздатності держави. В ухвалі від 11.06.2026 року суд відмовив у звільненні ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності (в порядку ч. 5 ст. 401 КК України) та поверненні його на службу виключно через те, що він також обвинувачується за ч. 1 ст. 263 КК України (збут боєприпасів). Наявність такого обвинувачення є штучною перешкодою, оскільки ключові докази були отримані слідством із фундамендальними порушеннями процесуальної форми: без складання належного протоколу вилучення, без участі понятих та без відеофіксації. Тому тримати чинного військовослужбовця під вартою заради обвинувачення, яке грунтується на недопустимих доказах, є свавіллям. Зміна запобіжного заходу на домашній арешт за місцем несення служби повністю нівелює будь-які гіпотетичні ризики, гарантує належну поведінку обвинуваченого та дозволить йому стати на захист держави. 
Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав позицію свого захисника, просив змінити йому запобіжний захід на більш м`який, а саме домашній арешт за місцем несення військової служби.
Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання захисника ОСОБА_5 щодо зміни запобіжного захожу на більш м`який стосовно ОСОБА_3 .
Прокурор заперечив щодо задоволення клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 з тих підстав, що доводи сторони захисту щодо відсутності у даному кримінальному провадженні, заявлених ризиків, встановлених ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_3 є чинним військослужбовцем та наявність постійного місця проживання, хоч і мають місце, однак на даний час вказані обставини навіть у своїй сукупності не є переконливими та достатніми для не застосування йому запобіжного заходу як тримання під вартою. Крім того, самі по собі такі обставини, не можуть слугувати безумовною підставою для застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні в умовах воєнного стану кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами, які носять корисливий характер та мають підвищений ступінь суспільної небезпеки, тому заявлені ризики існують та є реальними.

Ст. 13 із 17
Дослідивши клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відноно ОСОБА_3 , заслухавши доводи та заперечення учасників кримінального провадження з даного приводу, суд прийшов до наступного.
Відповідно до ухвали суду від 08 липня 2026 року, відносно відносно обвинуваченого ОСОБА_3 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05 вересня 2026 року включно.
Крім того, обвинуваченому ОСОБА_3 визначено заставу у розмірі 30 (тридцять) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 99840 (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок) гривень та покладено на обвинуваченого ОСОБА_3 , в разі внесення застави, певні обов`язки, визначені ч. 5 ст 194 КПК України.
Як свідчать обставини, викладені у даному процесуальному документі, підставами для застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою стали наявність обгрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, наявність ризиків передбачених п.п. 1, 3 та 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість ОСОБА_3 переховування від суду, незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні та вчинення нового кримінального правопорушення.
У відповідності до вимог ч.1 та ч.2 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно з вимогами п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів (ч. 1 ст. 263 та ч. 5 ст. 407 КК України). 
Санкція ч.1 ст. 263 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.
Санкція ч.5 ст. 407 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.
Згідно ч. 1 ст. 201 КПК України, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.
Аналіз вищенаведених норм дають підстави стверджувати, що підставою для зміни запобіжного заходу є нові обставини, які не розглядалися слідчим суддею або судом під час застосування запобіжного заходу або продовження строку його дії.
Згідно з клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 , на переконання захисника, такими новими обставинами є те, що обвинувачений ОСОБА_3 є чинним війсьвослужбовцем, який виявив намір повернутися до лав ЗСУ для продовження проходження військової служби та наявність письмової згоди командира військової частини НОМЕР_2 від 24.04.2026 року. Суд критично сприймає зазначені обставини, оскільки такі були враховані судом при застосуванні та продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_3 , при цьому перебування обвинуваченого під домашнім арештом у такому разі є несумісним з несенням ним військової служби (неможливо нести службу вдома), а наявна письмова згода командира військової частини не є письмовим зобов`язанням виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків в розумінні ч. 5 ст. 194 КПК України.

Ст. 14 із 17
Також, слід зауважити, що питання належності та допустимості доказів вирішується судом виключно при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, тому вирішення питань щодо отримання органом досудового розслідування ключових доказів обвинувачення ОСОБА_3 із порушеннями процесуальної форми не входить до компетенції суду на даній стадії розгляду кримінального провадження (такі будуть враховані в порядку ч. 1 ст. 89 КПК України).
Враховуючи вищенаведене та наявність обвинувачення стосовно ОСОБА_3 у вчиненні тяжких злочинів під час проходження ним військової служби у Збройних Силах України з використанням умов воєнного стану за попередньою змовою з групою осіб, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 – ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу.
Крім того, від захисника обвинуваченого ОСОБА_4 – ОСОБА_5 до суду надійшло клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт (або особисте зобов`язання), звільнивши його негайно в залі суду, яке мотивоване наступним.
Подальше утримання ОСОБА_4 під вартою є абсолютно незаконним, свавільним та порушує базові гарантії людини, оскільки в матеріалах кримінального провадження повністю відсутні належні та допустимі докази його вини, а сама подія інкримінованого злочину об`єктивно спростовується письмовими матеріалами справи. За версією слідства, ОСОБА_4 нібито викрав автомат АК-74 № НОМЕР_3 з Мукачівського полігону 29 листопада 2025 року близько 16:30 год. Того ж дня, з 17:00 до 19:00, він разом з братом нібито збув цей автомат свідку ОСОБА_7 у м.Мукачево. Проте матеріали службового розслідування потерпілогї сторони (військової частини НОМЕР_4 ), зокрема Акт розслідування, рапорт командира підрозділу від 01.12.2025 року та Доповідь №876нт чітко встановлюють, що автомат був на місці і зник лише 01 грудня 2025 року з 08:20 до 13:50 год. під час переміщення підрозділу. Таким чином, офіційні письмові докази доводять, що станом на вечір 29.11.2025 року (коли ОСОБА_4 нібито викрав і продав зброю) автомат ще перебував у розпорядженні військової частини. Відтак, обвинувачення необґрунтоване, а тримання під вартою за об`єктивно неможливий злочин є прямим порушенням ст. 5 Конвенції. Усі речові докази, якими слідство намагається обґрунтувати обвинувачення зібрані з грубим порушенням кримінального процесуального закону і є очевидно недопустими. Свідок ОСОБА_7 нібито добровільно видав автомат 02.12.2025 року. Однак у матеріалах справи повністю відсутній протокол огляду та вилучення (прийняття) добровільної виданої зброї від цієї дати. Також вилучений автомат (як тимчасово вилучене майно) не був арештований слідчим суддею у встановлений ст. 171 КПК України строк. Сама лише тяжкість інкримінованого злочину не є беззаперечним виправданням тривалого тримання під вартою. Суд обов`язаний оцінювати інші фактори (характер особи, професію, соціальні зв`язки). Ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відпали, адже досудове розслідування завершено, а докази (навіть якщо вони є недопустимими) вже зібрані та сформовані. Ризик впливу на свідків чи переховування є абстрактним припущенням прокурора, не підтвердженні жодними фактами.
ОСОБА_4 є діючим військовослужбовцем ЗСУ, водієм-електриком роти безпілотних авіаційних комплексів батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_4 . Він має реальний бойовий досвід, проходив службу у зоні бойових дій, вивозив поранених побратимів з поля бою, здійснював забезпечення передової. За місцем служби характеризується виключно позитивно. В умовах воєнного стану утримання в слідчому ізоляторі кваліфікованого і перевіреного в бою спеціаліста (вина якого не доведена жодним допустимим доказом) прямо шкодить обороноздатності держави та суперечить суспільним інтересам, на необхідності дотримання яких наголошує ЄСПЛ у справі «Харченко проти України». Домашній арешт у повній мірі забезпечить його належну процесуальну поведінку. Тому є всі підстави змінити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід з

Ст. 15 із 17
тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або особистого зобов`язання.
Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання захисника про зміну йому запобіжного заходу та просив його задовольнити.
Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 з тримання під вартою на домашній арешт з тих підстав, що обвинувачений ОСОБА_4 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів у умовах воєнного стану за попередньою змовою групою осіб, що свідчить про існування ризиків, які були встановлені на момент обрання та продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 . У той же час, ні захисником, ні обвинуваченим не надано суду жодних нових доказів, які свідчать про нові обставини та є беззаперечною підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту. Крім того доводи захисника щодо необгрунтованого обвинувачення є ніщо іншим, як незгода сторони захисту з наявністю обвинувачення ОСОБА_4 та тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання винуватим. 
Дослідивши клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, заслухавши доводи та заперечення учасників кримінального провадження з даного приводу, суд прийшов до наступного.
Згідно ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 липня 2026 року, відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05 вересня 2026 року включно.
Також визначено обвинуваченому ОСОБА_4 заставу у розмірі 80 (вісімдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 266240 (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок) гривень та покладено на обвинуваченого ОСОБА_4 , в разі внесення застави, відповідні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України. 
Підставами для застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою стали наявність обгрунтованого обвинувачення у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів (ч. 1 ст. 263 та ч. 4 ст. 410 КК України), наявність ризиків передбачених п.п. 1, 3 та 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість ОСОБА_4 переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні та вчинити нове кримінальне правопорушення.
У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно з вимогами п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Згідно ч. 1 ст. 201 КПК України, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.
Посилання сторони захисту на бездоганну характеристику обвинуваченого та його потреба у військовослужбовці, жодним чином не нівелює наявність та реальне існування

Ст. 16 із 17
ризиків, передбачених п. 1, 3 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки встановлені в судовому засіданні обставини дають підстави стверджувати, що ризики переховування, впливу на свідків та вчинення іншого кримінального провадження не зменшилися та продовжують існувати. Зворотного стороною захисту не доведено, письмових доказів про зменшення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суду не надано.
Крім того, законодавець визначає право сторін кримінального провадження під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими (ч. 3 ст. 89 КПК України), питання допустимості яких суд вирішує під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК України).
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діянь, яке інкримінується обвинуваченому ОСОБА_4 , враховуючи особу обвинуваченого, суд прийшов до висновку про те, що клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 – ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 331, 372, 376 КПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 задовольнити.
Продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 до 30 жовтня 2026 року включно.
Визначити обвинуваченому ОСОБА_3 заставу у розмірі 30 (тридцять) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 99840 (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок) гривень.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 , в разі внесення застави, такі обов`язки:
прибувати за кожною вимогою до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області;
не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу суду; 
повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
здати на зберігання до Головного управління ДМС у Закарпатській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.
Продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 до 30 жовтня 2026 року включно.
Визначити обвинуваченому ОСОБА_4 заставу у розмірі 80 (вісімдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 266240 (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок) гривень.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , в разі внесення застави, такі обов`язки:
прибувати за кожною вимогою до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області;
не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу суду; 
повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
здати на зберігання до Головного управління ДМС у Закарпатській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ст. 17 із 17
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою – домашній арешт, який має виконуватися за місцем проходження військової служби, відмовити. 
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт (або особисте зобов`язання) та звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 з-під варти негайно в залі суду відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий ОСОБА_1