ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/5790/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Фонду державного майна України (особа, яка не брала участі у справі та вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки)
на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2026 у справі
за позовом Громадської організації "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів"
до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву
про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії.

1. Короткий зміст обставин, які передували постановленню оскаржуваної ухвали
1.1. Громадська організація "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" (далі - позивач та/або ГО "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів") звернулася з позовними вимогами до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - відповідач та/або Регіональне відділення) про визнання незаконним рішення про відмову у проведенні незалежної оцінки майна, оформленого листом від 28.03.2025 № 930-03-1484 та зобов`язання вчинити дії.
1.2. Господарський суд міста Києва рішенням від 10.07.2025 у справі № 910/5790/25 (суддя Курдельч І. Д.) позовні вимоги задовольнив повністю.
1.3. Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Фонд державного майна України (далі - Фонд та/або ФДМУ) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив визнати поважними причини пропуску строку для апеляційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 та поновити його, відкрити апеляційне провадження, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі № 910/5790/25 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
1.4. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 у справі № 910/5790/25, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФДМУ на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі № 910/5790/25. 
2. Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
2.1. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 (Крижний О. М. - головуючий, судді: Гаврилюк О. М., Майданевич А. Г.) закрито апеляційне провадження з розгляду апеляційної скарги ФДМУ на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі № 910/5790/25 на підставі приписів пункту 3 частини першої статті 264 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
2.2. Апеляційний господарський суд мотивував свої висновки тим, що оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі № 910/5790/25 стосується протиправності дій Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - Регіональне відділення) на етапі проведення оцінки майна. Рішення першої інстанції у справі № 910/5790/25 не містить жодних висновків щодо прав чи обов`язків Фонду, не створює, не змінює та не припиняє його прав як балансоутримувача.
При цьому апеляційний господарський суд вказав, що неповідомлення Регіональним відділенням самого ФДМУ про прийняття судом рішення по справі та неподання апеляційної скарги Регіональним відділенням є питаннями внутрішнього управління Фондом своїми регіональними відділеннями, однак не є підставою для оскарження рішення самим Фондом. 
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
3.1. Не погоджуючись із ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2026 у справі № 910/5790/25, ФДМУ (особа, яка не брала участі у справі та вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки) звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить цю ухвалу скасувати, а справу № 910/5790/25 направити на новий судовий розгляд до Північного апеляційного господарського суду. Судові витрати покласти на позивача.
3.2. Скаржник стверджує, що оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з неправильним застосуванням та порушенням правових норм.
Фонд наголошує, що Північний апеляційний господарський суд в ухвалі від 27.05.2026 не врахував, що повноваження ФДМУ як органу приватизації, контролюючого органу, балансоутримувача та власника майна чітко визначені чинним законодавством України, а саме положеннями частини першої статті 4, частини першої статті 5, статями 7, 10, Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", а тому рішення у справі № 910/5790/25 має вплив на права та інтереси Фонду.
3.3. Регіональне відділення у відзиві просить касаційну скаргу Фонду задовольнити у повному обсязі, наголошуючи при цьому на тому, що суд першої інстанції, зобов`язавши відповідача укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, фактично здійснив розпорядження об`єктом, який належить до державної власності в особі ФДМУ, без відома та залучення останнього до участі у справі.
Північний апеляційний господарський суд, закриваючи апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України, дійшов помилкового висновку, що оскаржуване рішення не впливає на права Фонду, чим грубо порушив положення статті 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення (далі - Конвенція), позбавивши власника майна права на судовий захист.
3.4. ГО "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу - без змін. Стягнути з Фонду на користь Позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн.
Також до відзиву ГО "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" додала заяву про розподіл судових витрат, у якій просить суд стягнути на її користь витрати на правничу допомогу, понесені у суді касаційної інстанції, у розмірі 10 000,00 грн. До вказаної заяви долучено докази понесення таких витрат.
4. Позиція Верховного Суду 
4.1. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права і вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з таких міркувань. 
4.2. Відповідно до частини першої статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
У частині першій статті 254 ГПК України закріплено норму, відповідно до якої учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто суд має розглянути і вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких на час розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може бути взято до уваги.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 904/897/19, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/9016/16 та від 21.07.2020 у справі № 914/1971/18.
Верховний Суд неодноразово висновував про те, що на відміну від законодавства, яке діє erga omnes (щодо всіх, тобто з дією на невизначене коло суб`єктів), судове рішення у приватноправовому спорі, як правило, діє inter partes (тобто з правовими наслідками тільки для сторін у справі). Судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 та від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, у постановах Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 5023/3214/11, від 07.11.2024 у справі № 910/5925/15-г, від 08.10.2025 у справі № 2-1478/11).
При цьому ухвалення судом рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яку не було залучено до участі у справі, процесуальний закон вважає неприпустимим, у зв`язку з чим це є обов`язковою підставою для скасування ухваленого рішення (пункт 4 частини третьої статті 277, пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 (підпункт 10.9) звертала увагу на те, що висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи можуть міститись в мотивувальній та резолютивній частині рішення. Ці висновки мають різне значення.
Процесуальний закон містить норми, які забезпечують, аби судове рішення, ухвалене у справі, не було протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі.
Так, відповідно до частини п`ятої статті 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; розподіл судових витрат.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача) (див. зокрема постанову Верховного Суду від 04.12.2023 у справі № 707/157/22).
Тобто резолютивна частина рішення містить присуд, який в силу обов`язковості судового рішення як конституційної засади судочинства (пункт 9 частини другої статті 129, стаття 129-1 Конституції України) є обов`язковим до виконання.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (частина друга статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Закон не встановлює механізму, який виключав би особу, яка не брала участь у справі, з-під дії судового рішення, якщо таке містить присуд про її права, інтереси та (або) обов`язки (стягує з неї кошти, зобов`язує її вчинити певні дії або утриматись від них, змінює чи припиняє правовідносини з її участю, визнає недійсним або скасовує документ, який посвідчує право особи, тощо).
Однак процесуальний закон встановлює право на перегляд справи та оскарження судового рішення для особи, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 17 ГПК України).
При цьому подання апеляційної скарги особою, не залученою до участі в справі, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки становить виняток із правила, за яким незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення (пункт 1 частини другої статті 261 ГПК України). Такий же підхід застосовано і для касаційного оскарження (пункт 1 частини четвертої статті 293 ГПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 зазначила, що законодавець визнав очевидно виправданим втручання в остаточне рішення суду для його перегляду з метою не допустити спрямування обов`язкової сили рішення суду на особу, яка не була залучена до участі у справі (пункт 10.26 постанови).
Як зазначалося вище, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що у такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків (пункт 108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21). Аналогічний висновок, викладеній у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 21.02.2019 у справі № 908/1141/15-г, у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21.
Окрім того, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, має право на перегляд справи та оскарження судового рішення, і для забезпечення цього права процесуальний закон також встановлює виняток з правила, спрямованого на забезпечення остаточності судового рішення, процесуальний закон надає також суду повноваження, які спрямовані на усунення цього порушення і які суд здійснює ex officio.
Отже, за змістом статей 17, 254 ГПК України особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку цих статей ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо зазначено про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.
Водночас, якщо скаржник лише робить припущення, що оскаржуване рішення може вплинути на його права, інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що оскаржуваним рішенням вирішено його права, інтереси та/або обов`язки, то такі посилання з огляду на наведене вище не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3). 
У справі, що розглядається, Фонд на обґрунтування права на оскарження рішення місцевого господарського суду в апеляційній скарзі послався на те, що як вірно встановлено судом першої інстанції, з 11.09.2019 орендодавцем за договором оренди № 347 нерухомого майна, є Регіональне відділення (відповідач). Однак, балансоутримувачем та власником зазначеного майна був і залишається Фонд. 
Відтак, рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у цій справі стосується прав та інтересів Фонду, як власника майна та основного суб`єкта, органу державної влади, до повноважень якого належить державне регулювання у сфері оцінки майна, приватизації та оренди. 
За змістом пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Отже, після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 277 ГПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.
Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи як третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, дослідивши зміст, мотиви та резолютивну частину оскаржуваного рішення місцевого господарського суду установив, що учасниками цього спору є ГО "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" та Регіональне відділення.
Предметом спору у цій справі є визнання незаконним рішення відповідача про відмову позивачу у проведенні незалежної оцінки майна, викладене у листі від 28.03.2025 № 930-03-1484 та зобов`язання відповідача вжити всі необхідні заходи згідно з вимогами Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" для завершення процедури приватизації державного майна - нежитлових приміщень загальною площею 992,7 кв. м (реєстровий №0032945.3.АААДКЕ203), що є частиною нежилих приміщень за адресою: м. Київ, вул. Остапа Вишні, 5-А, шляхом викупу ГО "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів".
Апеляційний господарський суд вказав, що як встановлено судом першої інстанції, 18.12.2018 між ГО "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" (орендар) та ФДМУ (орендодавець) укладено договір № 347 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності.
У подальшому, 11.09.2019 між ФДМУ, ГО "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" та Регіональним відділенням укладено договір про внесення змін № 130 до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 18.12.2018 № 347. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., зареєстрований за № 4591.
За змістом пункту 1 договору про внесення змін № 130 орендодавцем майна з дати набрання чинності даним договором про внесення змін до договору оренди є Регіональне відділення. Також вказаним правочином було внесено зміни до преамбули договору оренди, до розділу місцезнаходження, платіжні реквізити та підписи сторін, а інші умови договору оренди залишені без змін.
Таким чином, з 11.09.2019 орендодавцем за договором є Регіональне відділення (відповідач).
Наказом ФДМУ від 24.12.2024 № 2853 "Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 04.01.2022 № 1 "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації" (зі змінами)", а саме пунктом 2 внесено зміни до Переліку окремого майна, зокрема, доповнено позицією: нежитлові приміщення загальною площею 992,7 кв. м (реєстровий № 0032945.3.АААДКЕ203), що є частиною нежилих приміщень за адресою: м. Київ, вул. Остапа Вишні, 5-А. Згідно з цим наказом повноваження щодо здійснення заходів з приватизації спірного майна покладено на Регіональне відділення (відповідача).
Наказом Регіонального відділення від 25.12.2024 № 1345 прийнято рішення про приватизацію спірного майна шляхом викупу ГО "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів".
Беручи до уваги зазначене, апеляційний господарський суд правомірно виснував, що оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі № 910/5790/25 стосується протиправності дій Регіонального відділення на етапі проведення оцінки майна. Рішення першої інстанції у справі № 910/5790/25 не містить жодних висновків щодо прав чи обов`язків ФДМУ, не створює, не змінює та не припиняє його прав як балансоутримувача. 
При цьому Фонд в апеляційній скарзі не зазначив конкретні пункти, абзаци мотивувальної або резолютивної частини оскаржуваного рішення, в яких йдеться про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме, а його доводи зводяться лише про наявність опосередкованого впливу на нього оскаржуваного рішення місцевого господарського суду як на балансоутримувача та власника відповідного майна. 
Водночас суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що неповідомлення Регіональним відділенням самого ФДМУ про прийняття судом рішення по справі та неподання апеляційної скарги Регіональним відділенням є питаннями внутрішнього управління Фондом своїми регіональними відділеннями, однак не є підставою для оскарження рішення самим ФДМУ. 
Посилання скаржника на положення частини першої статті 4, частини першої статті 5, а також статей 7 та 10 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" колегія суддів вважає безпідставними, зважаючи на те, що такі норми визначають лише загальні правові, економічні та організаційні засади приватизації, а також загальну компетенцію ФДМУ. Водночас, ці норми самі по собі не є та не можуть бути доказом того, що оскаржуваним судовим рішенням було безпосередньо порушено конкретні права, інтереси чи повноваження ФДМУ у межах спірних правовідносин. Покликання на вказані норми матеріального права не свідчить про порушення саме оскаржуваним рішенням суду у справі № 910/5790/25 прав, інтересів та (або) обов`язків Фонду у розумінні статей 17, 254 ГПК України.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши після відкриття апеляційного провадження у справі № 910/5790/25 обставини того, що рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 питання про права, інтереси та/або обов`язки Фонду не вирішувалися, з огляду на положення пункту 3 частини першої статті 264 ГПК правомірно закрив апеляційне провадження з розгляду апеляційної скарги Фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 у справі № 910/5790/25.
Доводи, викладені у касаційній скарзі Фонду та відзиві Регіонального відділення, зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, а лише зводяться до надання іншої оцінки встановленим судом обставинам щодо не вирішення місцевим господарським судом у справі № 910/5790/25 питання про права, інтереси та/або обов`язки скаржника, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, передбачених статтею 300 ГПК України
При цьому необхідно зазначити, що Фонд не позбавлений права захистити свої права та інтереси в разі їх порушення визначеними ним особами в контексті таких правовідносин у встановленому процесуальним законом порядку.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 ГПК України).
Загалом доводи касаційної скарги зводяться до незгоди скаржника з постановленим у справі судовим рішенням, яке не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
4.3. Як уже зазначалося, позивач разом із відзивом на касаційну скаргу подав заяву про стягнення 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з касаційним переглядом справи та долучив до неї докази понесення таких витрат.
З приводу вказаної заяви Верховний Суд зазначає таке.
Перш за все варто звернути увагу на те, що витрати позивача на правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом касаційної скарги особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, можуть бути покладені на таку особу (див. постанову Верховного Суду від 09.01.2026 у справі № 906/1674/23).
За змістом статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною першою статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У частині другій статті 126 ГПК України установлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).
Згідно з положеннями частин п`ятої, шостої статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Разом із тим, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).
Зазначеними нормами права передбачені такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Водночас обов`язок доведення неспівмірності витрат покладено на сторону, яка заявляє відповідне клопотання про зменшення їх розміру.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
У статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом наведеної норми адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною 1 статті 30 вказаного Закону як "форма винагороди адвоката", але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, додаткова постанова Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 927/153/22).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
Суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц).
Отже, розмір таких витрат має бути розумним, обґрунтованим, підтвердженим належними доказами, тобто відповідати вказаним критеріям.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення (пункт 180 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22).
У постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 звернуто увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини 4 статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. 
Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеною в постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з касаційним переглядом справи, надані на її підтвердження докази (додаткова угода від 15.07.2026 № 1 до Договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 05.05.2025, акт від 22.07.2026 № 2 прийняття-передачі наданих послуг за додатковою угодою від 15.07.2026 № 1, детальний опис (наданих послуг) виконаних адвокатом Тарасенко Ольгою Василівною для надання професійної правничої допомоги у справі № 910/5790/25 від 22.07.2026, ордер на надання правничої допомоги від 22.07.2026 № 2188183, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 6921/10), з урахуванням відсутності заперечень ФДМУ проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката та положень наведених вище норм чинного законодавства, сталої судової практики суду касаційної інстанції у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, керуючись, у тому числі такими критеріями як обґрунтованість, розумність розміру витрат, виходячи з конкретних обставин справи, принципів рівності та змагальності, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вказаної заяви позивача. Отже, наявні підстави для стягнення з Фонду на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, у сумі 10 000,00 грн. 
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
5.1. На підставі вищевикладеного Верховний Суд у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи перевірив правильність застосування норм матеріального та процесуального права та дійшов висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.
5.2. З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанції без змін, через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для її скасування.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України необхідно покласти на скаржника.
Ураховуючи наведене та керуючись статтями 123, 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Фонду державного майна України залишити без задоволення.
Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2026 у справі №910/5790/25 залишити без змін.
Заяву Громадської організації "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" щодо розподілу судових витрат задовольнити.
Стягнути з Фонду державного майна України (код ЄДРПОУ 00032945) на користь Громадської організації "Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів" (код ЄДРПОУ 23181352) 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 копійок) витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції. 
Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ