ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 15 вересня 2026 року | м. Полтава | Справа № 440/5417/26

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якій просить:
визнати протиправними дії Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не зарахування при призначенні (перерахунку) пенсії за віком ОСОБА_1 до страхового стажу періоду проходження ним військової служби з 10.11.1980 по 27.10.1983 та періоду роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991, починаючи з 30.10.2025;
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії ОСОБА_1 за 2019-2021 роки в розмірі 10846,37 грн, на коефіцієнти у розмірі 1,197, 1,0796, 1,115, починаючи з 30.10.2025, та у розмірі 1,121, починаючи з 01.03.2026 для забезпечення індексації пенсії;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести починаючи з 30.10.2025 перерахунок пенсії ОСОБА_1 із зарахуванням до страхового стажу періоду проходження ним військової служби з 10.11.1980 по 27.10.1983 та періоду роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991 та провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 у відповідності до частини другої статті 42 Закону України № 1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховувався для обчислення пенсії ОСОБА_1 за 2019- 2021 роки в розмірі 10846,37 грн на коефіцієнти збільшення у розмірі 1,197, 1,0796, 1,115 та починаючи з 01.03.2026 на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,121 (з урахуванням коефіцієнтів збільшення 1,197, 1,0796 та 1,115) та у зв`язку з цим здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 у повному обсязі з видатків бюджету Пенсійного фонду України на виплату пенсій, призначених відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у загальному порядку, встановленому цим Законом, а не з видатків на погашення заборгованості з виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) на виконання ретроспективних судових рішень та видатків на виплату пенсій у солідарній системі, перерахованих на виконання рішень суду.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що періоди проходження військової служби з 10.11.1980 по 27.10.1983 та період роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991 підтверджуються записами у трудовій книжці позивача та військовому квитку. Крім того, вказує, що обов`язок надання позивачем до органу пенсійного фонду уточнюючих документів є лише разі відсутності записів про відповідні періоди у трудовій книжці, для зарахування до страхового стажу. При цьому звертає увагу, що особа не несе відповідальності за правильність заповнення трудової книжки, що не повинно впливати на зарахування відповідних періодів до страхового стажу такої особи. Також зазначає, що пенсійний орган у 2023-2026 роках не провів індексацію пенсії позивача у порядку, визначеному статтею 42 Закону №1058-ІV на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,197 відповідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24.02.2023 № 168 “Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році”, у розмірі 1,0796 з 01.03.2024 відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 24.02.2024 №185 “Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році”, на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,115 з 01.03.2025 відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 року №209 "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році", на коефіцієнт 1,121 з 01.03.2026 відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2026 року №236 "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2026 році" шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, визначеного постановою Кабінету Міністрів України на відповідний рік. 
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.05.2026 позовну заяву залишено без руху через невідповідність останньої вимогам статей 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: щодо недотримання строку звернення до суду.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
22.05.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву ГУ ПФУ у Вінницькій області, в якому представник відповідача проти позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити. Вказував на те, що до страхового стажу позивача не зараховано період проходження строкової військової служби з листопада 1980 року по жовтень 1983 року згідно з військовим квитком НОМЕР_1 від 20.01.1992 у зв`язку з відсутністю наказів про проходження служби. Підтверджуючих документів позивачем не надано. Проте, управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат та соціальних послуг Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області вважає за можливе зарахувати період військової служби з 15.11.1980 р. по 15.10.1983 р. відповідно до п.27 Постанови № 637, з огляду на що надіслано відповідний запит Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області про надання дозволу на доступ для опрацювання ЕПС ОСОБА_1 . Наразі відповіді з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на адресу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області не надходило. До страхового стажу позивача не зараховано період з 01.08.1989 по 05.02.1991 згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 заповненої 19.07.1980, оскільки відсутня назва підприємства у записі про прийняття на роботу. Підтверджуючих документів позивачем не надано.
27.05.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву ГУ ПФУ в Полтавській області, в якому представник відповідача проти позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити. Вказував на те, що ОСОБА_1 у 2022 році призначено пенсію згідно Закону №1058-IV із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2019-2021 роки — 10 846,37 грн., тому з 01.03.2023 та з 01.03.2024 коефіцієнт збільшення до неї не застосовувався. Натомість до пенсії позивача відповідно до урядових постанов від 24.02.2023 №168 та від 23.02.2024 №185 встановлені щомісячні доплати до пенсії, які враховуються під час наступних перерахунків пенсії, з 01.03.2023 та з 01.03.2024 в розмірі по 100 грн. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 №209 “Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році”, з 01.03.2025 при обчисленні пенсії позивача враховується показник середньої заробітної плати 11345,30 грн (10846,37 грн х 1,046). З 01.03.2026 пенсію перераховано відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2026 році” від 25.02.2026 №236 шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, який враховувався для призначення пенсії у 2021 році на коефіцієнт збільшення — 1,061. Тобто застосовано показник середньої заробітної плати для обчислення пенсії в розмірі 12037,37грн. (11345,30грн. х 1,061). Підстави для індексації пенсії на коефіцієнт 1,197, 1,0796, 1,15, 1,121 відсутні.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09.06.2026 витребувано додаткові докази по справі.
Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.
Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію, обчислену відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі – Закон № 1058-IV), починаючи з 21.01.2022.
11.02.2022 звернувся до ГУ ПФУ в Полтавській області із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-ІV.
За принципом екстериторіальності дану заяву було розглянуто ГУ ПФУ у Вінницькій області та рішенням від 18.02.2022 № 163750016624 від 18.02.2022 призначено пенсію за віком.
Для обчислення розміру пенсії Позивача при її призначенні був врахований показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, а саме за 2019-2021 рр., в розмірі 10846,37 гривень.
Відповідно до листа ГУ ПФУ в Полтавській області від 18.12.2025 № 1600-0202-8/97219 ГУ ПФУ у Вінницькій області не було зараховано наступні періоди Позивача: період проходження строкової військової служби з листопада 1980 року по жовтень 1983 року згідно із військовим квитком НОМЕР_1 від 20.01.1992 у зв`язку із відсутністю наказів про проходження служби, підтверджуючих документів не надано; період роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991 на посаді головного механіка згідно і з записами трудової книжки НОМЕР_2 від 19.07.1980, оскільки відсутня назва підприємства в запису про прийняття на роботу, підтверджуючих документів не надано.
Крім того, позивач зазначає, що з 01.03.2023 по 01.03.2026 пенсія підлягала щорічній індексації на підставі відповідних постанов Кабінету Міністрів України, якими передбачався перерахунок пенсій згідно з Порядком проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою КМУ від 20.02.2019 №124 (надалі – Порядок №124), із застосуванням таких коефіцієнтів збільшення: з 01.03.2023 - відповідно до пункту 1 постанови КМУ від 24.02.2023 №168 – 1,197; з 01.03.2024 - відповідно до пункту 1 постанови КМУ від 23.02.2024 №185 – 1,0796; з 01.03.2025 - відповідно до пункту 1 постанови КМУ від 25.02.2025 №209 – 1,115; з 01.03.2026 - відповідно до пункту 1 постанови КМУ від 25.02.2026 №236 – 1,121.
Позивач через свого представника звернувся до Відповідача з вимогою провести належний перерахунок пенсії Позивача, а саме вищевказану індексацію.
Листом ГУ ПФУ в Полтавській області від 11.03.2026 № 1600-0902-8/20239 повідомив, що Позивачу у період з 2023- 2024 років були проведені перерахунки пенсії відповідно до постанов КМУ про проведення індексації пенсій та Порядку №124 із застосуванням заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014- 2016 роки, збільшеної на відповідні коефіцієнти, а з 01.03.2025 на підставі підпункту 6 п. 2 Постанови КМУ №209 індексація пенсії Позивача була здійснена з урахуванням коефіцієнта збільшення 1,046, а не 1,115, а з 01.03.2026 на підставі підпункту 6 п. 2 Постанови КМУ №236 – з урахуванням коефіцієнта збільшення 1,061, а не 1,121. 
Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідачів, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: у період з 01.01.2021 по 31.12.2021 року - не менш, як 28 років.
Як встановлено матеріалами справи , позивачу була призначена пенсія за віком 21.01.2022, проте, до страхового стажу не зараховано періоди: період проходження строкової військової служби з листопада 1980 року по жовтень 1983 року згідно із військовим квитком НОМЕР_1 від 20.01.1992 у зв`язку із відсутністю наказів про проходження служби, підтверджуючих документів не надано та період роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991 на посаді головного механіка згідно і з записами трудової книжки НОМЕР_2 від 19.07.1980, оскільки відсутня назва підприємства в запису про прийняття на роботу, підтверджуючих документів не надано.
Щодо зарахування періоду проходження військової служби, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Разом з тим, відповідно до п. "в" ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується також: військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.
Частиною 2 статті 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У разі якщо за період з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2016 року в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості, необхідні для обчислення страхового стажу військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейським, особам рядового і начальницького складу відповідно до цього Закону, страховий стаж обчислюється на підставі довідки про проходження військової служби та про сплачені суми страхових внесків.
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 8 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Період проходження військової служби до 1 січня 2004 року зараховується до страхового стажу на підставі військових квитків, довідок військових комісаріатів, військових частин та установ Міноборони, довідок архівних та військово-лікувальних установ. Після 01.01.2004 військової служби враховується на підставі даних персоніфікованого обліку органів Пенсійного фонду України.
Аналіз процитованих норм свідчить про те, що період проходження військової служби до 01 січня 2004 року зараховується до страхового стажу на підставі військових квитків, довідок військових комісаріатів, військових частин та установ Міноборони, довідок архівних та військово-лікувальних установ.
Судом встановлено, що відповідно до відомостей військового квитка серії НОМЕР_1 від 20.01.1992 ОСОБА_2 проходив строкову військову службу в лавах Радянської армії на посадах рядового та сержантського складу в період з листопада 1980 року по жовтень 1983 року.
Крім того, у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 19.07.1980 міститься запис про проходження ним служби в рядах Радянської армії з 10.11.1980 по 27.10.1983. Разом з тим, зазначений запис виконаний олівцем, що не дає можливості визнати його належним та достатнім доказом для встановлення точних календарних дат проходження військової служби.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та положень Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, час проходження військової служби підлягає зарахуванню до стажу роботи на підставі військових квитків, довідок територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин, архівних та інших уповноважених установ.
Суд враховує, що на підтвердження проходження військової служби позивачем надано військовий квиток, який є належним та допустимим доказом проходження такої служби. Водночас ані військовий квиток, ані інші надані позивачем документи не містять точних дат початку та закінчення військової служби, а лише вказують на відповідні місяць і рік її проходження. Інших уточнюючих документів, зокрема довідок військових комісаріатів, військових частин, архівних установ чи інших документів, які б дозволяли встановити конкретні календарні дати проходження служби, матеріали справи не містять.
За таких обставин суд вважає за необхідне застосувати положення пункту 27 Порядку №637, відповідно до якого у випадках, коли в документі про стаж зазначено лише рік або місяць без конкретної дати, за дату приймається відповідно 1 липня відповідного року або 15 число відповідного місяця.
Оскільки у військовому квитку позивача зазначено лише місяці та роки проходження військової служби — листопад 1980 року та жовтень 1983 року, суд доходить висновку, що при визначенні тривалості такого періоду підлягають застосуванню правила пункту 27 Порядку №637.
Враховуючи наведене, суд вважає доведеним факт проходження ОСОБА_2 військової служби у період з 15 листопада 1980 року по 15 жовтня 1983 року, а тому зазначений період підлягає зарахуванню до його страхового стажу як такий, що підтверджений належними та допустимими доказами у розумінні статей 72– 76 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991, оскільки відсутня назва підприємства у записі про прийняття на роботу, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.
Згідно із пунктом 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 №58 (далі Інструкція №58), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 2.4 Інструкції №58, визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Судом встановлено, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 19.07.1980, позивач у період з 01.08.1989 по 05.02.1991 працював на посаді головного механіка Куцеволівського гранітного кар`єру.
Як встановлено, судом, відповідачем не зараховано період роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991 на посаді головного механіка згідно і з записами трудової книжки НОМЕР_2 від 19.07.1980, оскільки відсутня назва підприємства в запису про прийняття на роботу, підтверджуючих документів не надано.
При цьому, суд звертає увагу на те, що представником позивача було надано до суду архівну довідку від 22.06.2026 №С 05,8-10/789, і якій зазначається, що Відповідно до наказів з особового складу Куцеволівського гранітного кар`єру ОСОБА_1 зарахований на посаду головного механіка з 01 серпня 1989 року. /Наказ № 69 від 01 серпня 1989 року/ . Підстава : ф. 1196, оп. 1, спр. 46, арк. 30. ОСОБА_1 звільнений з посади головного механіка гранкар`єру по переводу в Полтавське СА ТП-1603 з 05 лютого 1991 року. /Наказ № 8 від 04 лютого 1990* року/ . Підстава : ф. 1196, оп. 1, спр. 48, арк. 3.
Суд зазначає, що, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Отже, з вище наведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою для висновку про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
Слід зазначити, що у разі виявлення будь-яких сумнівів щодо наявності у позивача страхового стажу чи розбіжностях у поданих документах, відповідач мав право отримати будь-які необхідні документи або інформацію безпосередньо від позивача, підприємства, а не відмовляти позивачу в призначенні пенсії.
Відтак, враховуючи вищезазначені обставини, на переконання суду, записи трудової книжки НОМЕР_2 від 19.07.1980 відповідають періодам трудової діяльності позивача та підтверджуються архівною довідкою від 22.062026 №С05,8-10/789, а тому посилання на неможливість врахування періоду роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991 у зв`язку відсутністю назви підприємства при прийнятті не є достатньою підставою для не врахування періоду трудової діяльності позивача до його стажу чи не врахування записів трудової книжки.
Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про необхідність зарахування періоду роботи позивача з 01.08.1989 по 05.02.1991 до його страхового стажу.
Відтак, оскільки рішення про призначення пенсії позивачу за віком, приймалось ГУ ПФУ у Вінницькій області, суд приходить до висновку про зобов`язання останнього зарахувати до страхового стажу позивача періоду проходження ним військової служби з 10.11.1980 по 27.10.1983 та періоду роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991.
Щодо позовних вимог позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести починаючи з 30.10.2025 перерахунок пенсії ОСОБА_1 із зарахуванням до страхового стажу періоду проходження ним військової служби з 10.11.1980 по 27.10.1983 та періоду роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991 та провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 у відповідності до частини другої статті 42 Закону України № 1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” шляхом послідовного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховувався для обчислення пенсії ОСОБА_1 за 2019- 2021 роки в розмірі 10846,37 грн на коефіцієнти збільшення у розмірі 1,197, 1,0796, 1,115 та починаючи з 01.03.2026 на коефіцієнт збільшення у розмірі 1,121 (з урахуванням коефіцієнтів збільшення 1,197, 1,0796 та 1,115) та у зв`язку з цим здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 у повному обсязі з видатків бюджету Пенсійного фонду України на виплату пенсій, призначених відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, у загальному порядку, встановленому цим Законом, а не з видатків на погашення заборгованості з виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) на виконання ретроспективних судових рішень та видатків на виплату пенсій у солідарній системі, перерахованих на виконання рішень суду, суд зазначає наступне.
Як убачається з матеріалів справи, питання зарахування до страхового стажу позивача періодів проходження військової служби з 10.11.1980 по 27.10.1983 та роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991 є предметом спору у цій справі. Водночас на час розгляду справи відповідачем не прийнято рішення щодо зарахування або незарахування зазначених періодів до страхового стажу позивача.
За змістом статей 24, 44, 45 Закону України № 1058-IV обчислення страхового стажу, його врахування під час призначення або перерахунку пенсії, а також визначення розміру пенсійної виплати належать до повноважень відповідного органу Пенсійного фонду України, який здійснює такі дії на підставі поданих особою документів та відомостей, що містяться в пенсійній справі.
Отже, здійсненню перерахунку пенсії передує встановлення пенсійним органом обставин, які мають значення для визначення права на відповідний перерахунок та його розміру, зокрема остаточне вирішення питання щодо зарахування спірних періодів до страхового стажу позивача.
При цьому заявлена позивачем вимога про послідовне збільшення показника середньої заробітної плати та відповідний перерахунок пенсії безпосередньо пов`язана із вимогою про зарахування спірних періодів до страхового стажу, оскільки саме результати такого зарахування можуть впливати на визначення страхового стажу, розміру пенсії та, відповідно, на наявність підстав і обсяг належного позивачу перерахунку.
Таким чином, на час розгляду цієї справи відсутній остаточний адміністративний акт відповідача щодо зарахування зазначених періодів до страхового стажу позивача, а відтак відсутні й визначені пенсійним органом вихідні дані, необхідні для здійснення заявленого позивачем послідовного перерахунку пенсії.
За таких обставин задоволення зазначених позовних вимог на цій стадії призвело б до фактичного визначення судом порядку та розміру майбутнього перерахунку пенсії до того, як відповідні питання будуть розглянуті та вирішені компетентним органом Пенсійного фонду України. Такий спосіб захисту є передчасним, оскільки передумови для здійснення відповідного перерахунку пенсії ще не сформовані.
Отже, оскільки на момент розгляду справи Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не прийнято рішення щодо зарахування спірних періодів до страхового стажу ОСОБА_1 , вимоги про проведення на цій підставі перерахунку пенсії, у тому числі із послідовним застосуванням визначених позивачем коефіцієнтів збільшення показника середньої заробітної плати, є передчасними та задоволенню не підлягають.
При цьому такий висновок не перешкоджає позивачу після прийняття пенсійним органом відповідного рішення щодо зарахування спірних періодів до страхового стажу, а також визначення інших необхідних для перерахунку пенсії показників, реалізувати право на судовий захист у разі незгоди з прийнятим рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача.
Отже, проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Отже, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 532,48 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000, код ЄДРПОУ 13967927), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22,м. Вінниця, 21005, код ЄДРПОУ 13322403) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не зарахування при призначенні (перерахунку) пенсії за віком ОСОБА_1 до страхового стажу періоду проходження ним військової служби з 10.11.1980 по 27.10.1983 та періоду роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991, починаючи з 30.10.2025.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період проходження ним військової служби з 10.11.1980 по 27.10.1983 та період роботи з 01.08.1989 по 05.02.1991, починаючи з 30.10.2025, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 532 (п`ятсот тридцять дві) гривні 48 (сорок вісім) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, Вінницька область, 21005, код ЄДРПОУ 13322403).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на це рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя | | А.О. Чеснокова