Справа № 466/1514/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/811/369/26 Доповідач: ОСОБА_2 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року у м. Львові Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді ОСОБА_2 
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
секретаря ОСОБА_5 

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 02 березня 2026 року щодо ОСОБА_7 , 

з участю: прокурора ОСОБА_6 
обвинуваченого ОСОБА_7 
захисника-адвоката ОСОБА_8 
встановила:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 5 500 \п`яти тисяч п`ятсот\ неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 93 500 \ дев`яносто три тисячі п`ятсот \ гривень.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді лікаря-стоматолога позаштатної постійно діючої комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 на базі ВП «Лікарня Князя Лева» КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги», будучи службовою особою, 30.08.2024 у невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи на вул. Хімічній, 7А у м. Львові поблизу приміщення поліклінічного відділення № 1 ДКП КЛ імені князя Лева, за попередньою домовленістю зустрівся із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з метою надання останньому консультацій щодо можливості отримання відстрочки від військової служби у зв`язку із захворюванням ніг, в ході якого висловив необхідність надсилання йому на мобільний месенджер фотографій медичних документів ОСОБА_10 . У подальшому, на виконання вказівки ОСОБА_7 , 02.09.2024 приблизно о 12.20 год. ОСОБА_9 надіслав йому на мобільний НОМЕР_1 в додатку «Vіbег» фото медичних документів ОСОБА_10 . 03.09.2024 ОСОБА_7 під час телефонної розмови озвучив ОСОБА_9 суму 4500 доларів США, яка необхідна для здійснення ним впливу на членів ВЛК Шевченківського РТЦК у виготовленні висновку військово-лікарської комісії про обмежену придатність ОСОБА_10 до військової служби. 09.09/2024 р. близько о 14.50 год. під час зустрічі ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_9 , що з метою отримання висновку військово-лікарської комісії про обмежену непридатність ОСОБА_10 до військової служби, останньому необхідно буде з`явитись для проходження ВЛК у ІНФОРМАЦІЯ_2 для проведення огляду та фіксації наявних у останнього захворювань. При цьому ОСОБА_7 запевнив ОСОБА_9 про обізнаність членів ВЛК у необхідності внесення недостовірних відомостей у відповідні медичні документи про наявність у ОСОБА_10 захворювання коліна та варикозного розширення вен та нагадав про необхідність передачі для вирішення цього питання грошової суми.
11.09.2024 о 15.06 год. ОСОБА_9 на автомобільній стоянці ТЦ «Арсен», що за адресою м. Львів, проспект Чорновола, 95, передав ОСОБА_7 копії медичних документів ОСОБА_10 та несправжні (імітаційні) грошові кошти номіналом по 100 доларів США кожна в загальній кількості 45 (сорок п`ять) штук на загальну суму 4500 доларів США (вказана сума, згідно офіційного курсу НБ України станом на 11.09.2024, еквівалентна 185 130 грн ) за вплив на членів ВЛК щодо виготовлення медичних документів військово-лікарської комісії про непридатність ОСОБА_10 до військової служби.
Не погоджуючись з цим вироком, прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 02.03.2026 щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.368 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з роботою у лікарських комісіях, які діють при РТЦК та СП терміном на 3 роки.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.2 ст. 368 КК України на ч.2 ст. 369-2 КК України, оскільки такий висновок суду не підтверджується матеріалами справи.
Стверджує, що суд зазначив, що ОСОБА_7 будучи службовою особою, не міг не усвідомлювати що одержання неправомірної вигоди за вплив на прийняття рішення ВЛК є суспільно небезпечним караним діянням. При цьому, судом упущено, що в диспозиції ст. 368 КК України йдеться про те, що прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становище, що мало місце в даному випадку, а саме ОСОБА_7 будучи службовою особою, одержав неправомірну вигоду в значному розмірі, для себе та третьої особи, за вчинення в інтересах третьої особи дій з використанням службового становища, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 368 КК України. 
Також зазначає, що судом при визначенні обвинуваченому розміру покарання за ч.2 ст.369-2 КК України в виді штрафу не дотримано правил призначення покарань, передбачених ч.2 ст.53, ч.1 ст.65 КК України, відповідно до яких розмір штрафу не може бути меншим за розмір фактично отриманої обвинуваченим неправомірної вигоди.
При апеляційному розгляді прокурор підтримав подану ним апеляційну скаргу.
Обвинувачений та його захисник заперечили апеляційну скаргу прокурора.
Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційних скарг, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, встановила таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У частині 1 статті 91 КПК України наведені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, тощо.
Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На переконання колегії суддів вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.
Відповідно до обвинувального акта дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.368 КК України, як одержання службовою особою неправомірної вигоди в значному розмірі, для себе чи третьої особи за вчинення в інтересах третьої особи дій з використанням службового становища.
Судом першої інстанції дії ОСОБА_7 перекваліфіковано з ч.2 ст.368 КК України на ч. 2 ст. 369-2 КК України, а саме як одержання неправомірної вигоди в значному розмірі для себе за вплив на прийняття рішення особою уповноваженою на виконання функцій держави. 
З таким висновком місцевого суду погоджується і колегія суддів, та вважає, що розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 суд повно всебічно та об`єктивно дослідив всі обставини провадження, дав належну оцінку усім доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і належності, а сукупності досліджених доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, та належним чином вмотивував свої висновки.
Відповідний висновок суд зробив на підставі аналізу показань обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину в інкримінованому йому злочині визнав частково, показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та наданих письмових доказів: протоколу огляду мобільного телефону ОСОБА_9 від 04.09.2024, протоколу про хід проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 11.09.2024, протоколу про проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 30.09.2024, протоколу про результати контролю за вчинення злочину від 30.09.2024, протоколу обшуку від 11.09.2024 та інших наданих доказів, які були визнані судом першої інстанції належними, допустимими та достовірними.
Також судом першої інстанції допитано за клопотанням сторони захисту свідка ОСОБА_11 , яка показала, що у 2024 році працювала на посаді голови ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_3 . Членом ВЛК був і лікар-стоматолог ОСОБА_7 на 1\2 ставки, до його роботи не було жодних претензій, зарекомендував себе як кваліфікований лікар. Мобілізована особа повинна пройти ВЛК за скеруванням військового комісара. Для цього з`являється на комісію із всіма медичними документами, надає результати всіх необхідних аналізів, проходить обстеження у кожного із лікарів -членів ВЛК. Рішення щодо придатності, обмеженої придатності чи непридатності особи до військової служби приймається лікарями - членами ВЛК колегіально. Свої висновки озвучує кожен лікар окремо, але рішення приймає комісія колегіально. Якщо конкретний лікар не згідний із рішенням комісії, він письмово зазначає у висновку свою особливу думку. Комісія складалась із 4-х членів, у тому числі лікаря хірурга ОСОБА_12 та лікаря-стоматолога ОСОБА_7 . Якщо є проблема по здоров`ю у обстежуваного, то медичні документи збирає конкретний лікар. Якщо у особи проблеми по здоров`ю, які стосуються спеціалізації лікаря-хірурга, лікар-стоматолог жодним чином не може вирішувати питання придатності особи до військової служби та вплинути на рішення ВЛК. ОСОБА_7 ні до неї, ні до інших членів комісії не підходив по питанню ні стосовно ОСОБА_10 , ні якоїсь іншої особи, яка проходила ВЛК.
Також місцевим судом враховано показання свідка ОСОБА_12 , який у судовому засіданні місцевого суду повідомив, що з 08.2023 р. по 02.2025 р. працював лікарем-хірургом у складі ВЛК Шевченківського РТЦК. Всі рішення щодо придатності чи непридатності особи до військової служби за результатами проходження ВЛК комісією приймались колегіально. ОСОБА_7 був членом комісії як лікар-стоматолог. Протягом вересня 2024 року ОСОБА_7 не звертався до нього ні стосовно консультації по медичних документах будь-якої особи, яка проходила ВЛК, ні стосовно впливу на його висновок як хірурга і члена ВЛК щодо придатності особи по результатах проходження ВЛК.
Крім цього, місцевий суд у ході судового розгляду дослідив зміст медичних документів, які були вилучені під час проведення обшуку 11.09.2024 р. у автомобілі ОСОБА_7 , з яких убачається, що такі стосуються захворювання колінних суглобів та лікування їх у ортопеда-травматолога у 2017-2024 рр. 
Місцевий суд обґрунтовано констатував, що висновки щодо такого захворювання міг надавати під час проходження особою ВЛК лікар-хірург, а не лікар - стоматолог, посаду якого займав ОСОБА_7 . Однак, перебуваючи на посаді лікаря- члена ВЛК, обвинувачений потенційно міг здійснити вплив на інших осіб, у реалізації якого зацікавлений той, хто передає неправомірну вигоду.
Також на переконання колегії суддів суд правильно зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 у даному випадку, будучи службовою особою, не міг не усвідомлювати, що одержання неправомірної вигоди за вплив на прийняття рішення ВЛК є суспільно небезпечним кримінально караним діянням.
У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі №554/5090/16-к зазначено, що оскільки диспозиція ч.2 ст.369-2 КК України текстуально не конкретизує характеру впливу на особу, уповноважену на виконання функцій держави, поняттям впливу охоплюється використання дружніх, родинних, особистих стосунків з особою, уповноваженою на виконання функцій держави. У контексті визначення ознак передбаченого цією нормою складу злочину зміст поняття «вплив» законодавець жодним чином не обмежує лише «впливом з використанням влади або службового становища», який є лише одним із способів вчинення цього злочину. Такий вплив полягає в тому, що службова особа завдяки своєму становищу вживає заходів до вчинення дій іншими особами (непідпорядкованими їй і які не перебувають у службовій залежності від неі), де використовує службовий авторитет, свої зв`язки зі службовими особами, інші можливості, обумовлені займаною посадою.
Отже, з урахуванням установлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії ОСОБА_7 слід перекваліфікувати на ч. 2 ст. 369-2 КК України.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність під час призначення покарання у виді штрафу, то колегія суддів виходить з наступного.
Санкцією ч.2 ст.369-2 КК України, за вчинення цього кримінального правопорушення, передбачено покарання у виді штрафу від двох тисяч до п`яти тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк від двох до п`яти років.
Положенням ч. 2 ст. 53 КК України передбачено, що розмір штрафу визначається судом з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розмір штрафу, що призначається судом, не може бути меншим за розмір майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу, незалежно від граничного розміру штрафу, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до фактичних обставин встановлених судом, розмір отриманої обвинуваченим ОСОБА_7 неправомірної вигоди становить 4500 доларів США ( за курсом НБУ станом на 11 вересня 2024 року - 185 130 грн.).
Таким чином, при обранні обвинуваченому міри зазначеного виду покарання судом першої інстанції не враховано положення ч. 2 ст. 53 КК України, відповідно до яких у такому випадку розмір штрафу не може бути меншим за розмір фактично отриманої обвинуваченим неправомірної вигоди яка становила 185 130 грн. Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.11.2024 (провадження №51-2725 кс 24), від 19.10.2023 (провадження № 51-2877 км 23).
Тож, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора і цій частині знайшли своє підтвердження.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку, у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 418, 419, 420, ст. 615 КПК України, колегія суддів, –

ухвалила:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 – задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 02 березня 2026 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити новий вирок в цій частині, якимОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 10 890 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 185 130 гривень.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий 

Судді: