Номер провадження: 11-кп/813/1129/26
Справа № 521/5646/23 
Головуючий у першій інстанції  ОСОБА_1  
Доповідач         ОСОБА_2 

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.09.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючий – суддя ОСОБА_2 
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
за участю:
секретаря судового засідання – ОСОБА_5 , 
прокурора – ОСОБА_6 ,
захисника – ОСОБА_7 ,
обвинуваченої – ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом, ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» за участю обвинуваченої ОСОБА_8 , прокурором ОСОБА_6 (за допомогою власних технічних засобів), матеріали кримінального провадження №22023230000000026 від 12.01.2023 рокуза апеляційною скаргою прокурора відділу Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Хаджибейського районного суду м. Одеси від 22.09.2025 року, яким: 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Херсон, громадянка України, не працююча, раніше не судима, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України,
встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_8 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України, та їй призначене покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади в органах державного управління та місцевого самоврядування, а також виборчі посади на строк 10 років, без конфіскації майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_8 зараховано строк її попереднього ув`язнення в період з 14.12.2022 року до дня набрання вироком законної сили чи дати скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із співвідношення один день попереднього ув`язнення до одного дня позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили,  ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. 
Вироком суду вирішено долю речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження. 
Оскарженим вироком суду  ОСОБА_8 визнана винуватою у тому, що у період з 23.09.2022 ороку по 27.09.2022 року, вона, діючи за попередньою змовою із невстановленими особами, із прямим умислом, усвідомлюючи свою протиправну діяльність та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, в порушення Конституції України, Закону України «Про всеукраїнський референдум», Закону України «Про правовий режим воєнного стану», взявши на себе повноваження голови незаконно створеної окупаційною владою Херсонської області ДВК №210, добровільно прийняла участь у підготовці організації та проведенні на тимчасово окупованій території смт. Комишани, с. Приозерне, с. Благовіщенське, с. Зимівник (колишнє селище Куйбишеве) Корабельного району міста Херсон незаконного референдуму щодо входження Херсонської області до складу Російської Федерації.
ОСОБА_8 , будучи обізнаною про проведення незаконного референдуму на тимчасово окупованій території Херсонської області, з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, діючи на виконання спільного злочинного плану, за попередньою змовою із представниками окупаційної ВЦА Херсонської області, будучи залученою останніми до підготовки, організації та проведення вказаного незаконного «референдуму», умисно, в порушення Конституції України, Закону України «Про всеукраїнський референдум», Закону України «Про правовий режим воєнного стану», добровільно взяла на себе повноваження голови ДВК №210, які передбачали:
- організацію роботи виборчої комісії;
- внесення пропозицій з питань, віднесених до повноважень вибірної комісії;
- безперешкодне відвідуванні всіх приміщень виборчої комісії, ознайомлення з усіма документами виборчої комісії, організацію подворового (поквартирного) обходу жителів на території населених пунктів Корабельного району міста Херсона, віднесених окупаційної владою за територіальним поділом до ДВК № 210;
- надання членам виборчої комісії бюлетенів для голосування у зазначеному незаконному «референдумі»;
- залучення до роботи в якості членів ДВК № 210 інших мешканців міста Херсона.
За результатами виконання вище вказаних протиправних дій, спрямованих на організацію підготовки проведення незаконного «референдуму» у період з 23 по 27 вересня 2022 року на тимчасово окупованих територіях смт. Комишани, с. Приозерне, с. Благовіщенське, с. Зимівник (колишнє селище Куйбишеве) Корабельного району міста Херсон, пройшла незаконна, тобто з порушенням всіх положень Закону України «Про всеукраїнський референдум» від 26.01.2021 року, процедура проведення голосування серед жителів зазначених населених пунктів, у якому за участі озброєних військових та правоохоронців РФ, незаконно сформованої поліції сумісно із іншими членами незаконої ДВК №210,  ОСОБА_8 , як голова незаконного органу народного волевиявлення, маючи на меті врахування результатів протиправного голосування на території населених пунктів Корабельного району міста Херсона, віднесених окупаційної владою за територіальним поділом до ДВК № 210 при формуванні загальних результатів незаконного референдуму по всій тимчасово окупованій території Херсонської області, взяла активну участь та організувала роботу ДВК №210, без дотримання основних принципів вільної участі та добровільного таємного голосування, публічності та відкритості референдуму, вжила заходи для організації незаконного голосування, а також створення уяви у невизначеного кола осіб у легітимності проведення процедури плебісциту.
У подальшому, у період з 23.09.2022 року по 27.09.2022 року, більш точний час не встановлено, після завершення підрахунку та оформлення протоколів засідання ДВК №210,  ОСОБА_8 , маючи на меті урахування результатів незаконного голосування на території смт. Комишани, с. Приозерне, с. Благовіщенське, с. Зимівник (колишнє селище Куйбишеве) Корабельного району міста Херсон, при формуванні загальних результатів незаконного референдуму по всій тимчасово окупованій території Херсонської області, доставила у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб заповнені бюлетені для голосування за місцем знаходження Територіальної виборчої комісії №2 в Корабельному районі міста Херсон.
27 вересня 2022 року так звана «ЦВК Херсонської області» за результатами підрахунку всіх бюлетенів визнала незаконний референдум таким, що відбувся. Відповідно до його результатів задекларовано 497051 громадян, що становить 87,05% від загальної кількості виборців, які прийняли участь у голосуванні, виявили бажання за входження Херсонської області у склад Російської Федерації.
Суд першої інстанції визнав  ОСОБА_8 винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: вчинення колабораційної діяльності, а саме добровільна участь в організації та проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території, вчинена за попередньою змовою групою осіб.
Не погоджуючись з вироком суду, прокурорподав апеляційну скаргу, проситьскасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити  ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України у виді позбавлення волі, строком на 10 (десять) років, з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом строком на 15 років, з конфіскацією всього належного їй майна.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається на неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом при призначенні покарання  ОСОБА_8 закону, який не підлягав застосуванню - ст. 69 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, внаслідок м`якості. На думку прокурора, місцевим судом безпідставно враховано як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченій: щире каяття та вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, що свідчить про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.5 ст.111-1 КК України. Окрім того, на думку прокурора, місцевий суд не мотивував своє рішення щодо призначення мінімального строку додаткового покарання та не застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна. Також прокурор зазначає, що місцевий суд при призначенні покарання обвинуваченій, необґрунтовано послався як на обставину, що його обтяжує – вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, оскільки вказана обставина є кваліфікуючою ознакою, тому не могла бути повторно врахована, як така що обтяжує покарання.
Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду не оскаржений.
До початку судового розгляду захисником подані заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких сторона захисту посилається на обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема жахіття життя обвинуваченої в окупації, тиск окупаційної влади на обвинувачену, погрози її сім`ї, а також стан здоров`я останньої. Захисник вважає, що прокурор не обґрунтував свої вимоги щодо призначення основного покарання обвинуваченій лише за незаконне перебування на виборчій дільниці, у виді позбавлення волі строком на 10 років, який є максимальним в санкції статті.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; думку захисника та обвинуваченої, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; колегія суддів дійшла висновку про таке. 
Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі – КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Перевіривши вирок в межах апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що доводи прокурора про невірне застосування судом першої інстанції вимог кримінального закону в цілому є обґрунтованими, з урахуванням наступного.
Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Однак, наведених вимог закону суд першої інстанції не дотримався, оскільки призначаючи обвинуваченій ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, суд свого рішення належним чином не мотивував.
Так, однією з засад призначення покарання за вчинені кримінальні правопорушення закон визначає призначення судом покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При цьому, ст.69 КК України, положення якої покликані гуманізувати закон про кримінальну відповідальність є призначення покарання «нижче нижчого». Але застосування даної норми може відбуватись лише за наявності певних обставин, а саме наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.
Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч.ч.1,2 ст.66 КК України та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення ст.ст. 66, 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. 
Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Наведене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях, зокрема у постанові від 01.08.2023 року Другої судової палати ККС у складі ВС (справа №621/2376/22).
Зі змісту оскарженого вироку вбачається, що суд при призначенні покарання із застосуванням положень ст.69 КК України послався на наявність щирого каяття, вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, у зв`язку із бажанням запобігти шкоди її дитині та чоловіку з боку представників окупаційної влади, а також вчинення кримінального правопорушення вперше, наявність хронічних захворювань, поведінку після деокупації Херсонської області.
Апеляційний суд вважає, що дійшовши вірного висновку про те, що виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції не в повній мірі враховав характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченою злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України, тому призначене основне покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 роки, за своїм розміром, на думку колегія суддів, є недостатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.
Водночас колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарги прокурора в повному обсязі, зокрема призначення обвинуваченій покарання у виді 10 років, яке є максимальним відповідно до санкції ч.5 ст.111-1 КК України, а також позбавлення обвинуваченої права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом строком на 15 років, що також є максимальним строком, передбаченим санкцією статті кримінального закону, оскільки стороною обвинувачення не мотивовано призначення такого покарання з урахуванням визнання обвинуваченою своєї вини, а такожстану її здоров`я.
Так, у матеріалах кримінального провадження містяться документи, які свідчать про наявність у обвинуваченої ряду тяжких захворювань, тому не можна не погодитися з доводами сторони захисту, що призначення тривалого строку позбавлення волі, дійсно може становити загрозу життю обвинуваченої, яка вперше притягається до кримінальної відповідальності та більше трьох років перебуває в умовах ізоляції від суспільства, що також не може відображатися на стані її здоров`я. 
Також прокурором не мотивована вимога призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді конфіскації всього належного їй майна.
Колегія суддів враховує, що відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. 
Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу України.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження можливе лише: з підстав суспільної необхідності; на підставі та в порядку, встановленому законом; за умови попереднього та повного відшкодування вартості (крім випадків конфіскації як санкції). При цьому, конфіскація майна - це виняток, а не правило.
У даній справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що обвинувачена вчинила злочин із корисливих мотивів. Водночас враховуючи складні умови життя всіх громадян в м. Херсоні, а обвинувачена повернення до життя в даному місті після відбуття покарання, повинна мати можливість налагодити своє життя, а позбавлення власності обвинуваченої на все її майно, у даному випадку є занадто суворим примусом держави, територію якої обвинувачена не залишила, навіть розуміючи неминучість суворої кримінальної відповідальності за вчинене. 
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що вимога прокурора про призначення обвинуваченій основного та додаткового покарання в максимальному розмірі, а також застосування конфіскації всього належного їй майна, є необґрунтованими. 
Водночас заслуговують на увагу доводи прокурора про невірне визначення судом обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченій, з огляду на таке. 
Відповідно до підпункту 5 п.2 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи винуватою, в мотивувальній частині вироку зазнаються обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Частиною 4 ст.67 КК України визначено, що якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.
Разом з цим, суд першої інстанції не дотримався наведених вимог закону, оскільки кваліфікувавши дії обвинуваченої ОСОБА_8 за ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України, як вчинення колабораційної діяльності, а саме добровільна участь в організації та проведенні референдуму на тимчасово окупованій території, вчинена за попередньою змовою групою осіб, суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченої – вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, що суперечить вимогам ч.4 ст.67 КК України. 
Встановлені апеляційним судом обставини є підставою для виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду першої інстанції, як на обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_8 – вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб. 
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_8 колегія суддів дійшла таких висновків.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ №8 від 12.06.2009 року), при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Апеляційний суд враховує тяжкість вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, суть та обставини злочину, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, визнала вину у вчиненні кримінального правопорушення, заявила про усвідомлення свого вчинку та щире каяття.
Окрім цього, колегія суддів не погоджується з доводами сторони обвинувачення про необґрунтоване визнання місцевим судом обставиною, що пом`якшує покарання, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин.
У постанові Другої судової палати ККС ВС від 09.02.2023 року (справа №448/1911/18) зазначено, що системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як на досудовому розслідуванні так і під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.
Колегія суддів погоджується з визнанням місцевим судом обставиною, яка пом`якшує покарання - вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, оскільки не можна не погодитися з доводами сторони захисту, що всі громадяни України, які на певний час опинилися у тимчасово окупованому військами Російської Федерації місті Херсоні, дійсно опинилися в тяжких особистих та сімейних обставинах. 
Також у даній справі колегія суддів не може залишати поза увагою доводи обвинуваченої стосовно її емоційного стану, пов`язаного з жахливими умовами її та її родини життя в окупації, а також існування тиску окупаційної влади на обвинувачену та погрози її сім`ї, що також не було спростовано прокурором, а також з урахуванням існуючої відкритої інформації щодо умов життя громадян України на тимчасово окупованих територіях. 
Водночас оцінюючи вказані доводи сторони захисту, колегія суддів звертає увагу, що не всі громадяни України, які опинились на тимчасово окупованих територіях, приймали участь в організації та проведенні референдуму на таких територіях. Однак суд звертає увагу, що обвинувачена, хоча і перебуваючи в тяжких особистих та сімейних обставинах, як і інші громадяни, все ж таки вчинила протиправні дії, за що і має нести кримінальну відповідальність, але вид такої відповідальності та її розмір, на думку суду мають бути розумними та відповідатиме принципу гуманного відношення держави до своїх громадян, які не по своїй волі опинились в таких надважких умовах життя та приступили закон. 
При призначенні покарання колегія суддів враховує, що ст. 66 КК України не визначає вичерпного переліку обставин, які можуть бути визнані судом як такі, що пом`якшують покарання, і у відповідності до частини другої вказаної норми закону, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують. 
З урахуванням довідок щодо стану здоров`я обвинуваченої, колегія суддів визнає обставиною, яка пом`якшує покарання стан здоров`я обвинуваченої, зокрема наявність хронічних захворювань, а також строк перебування останньої під вартою, що об`єктивно не створює умов для належного лікування.
Підсумовуючи викладене колегія суддів визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_8 : відсутність попередніх судимостей, визнання вини та щире каяття у скоєному; вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин; стан здоров`яобвинуваченої. 
Обставин, які обтяжують покарання колегією суддів не встановлено. 
У постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 11.05.2021 року (справа №336/4259/18) зазначено, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень ст.ст. 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. 
Отже, апеляційний суд враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченої, наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, приходить до висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 69 КК України, буде достатнім для виправлення обвинуваченої.
Підстав для застосування при призначенні покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, апеляційний суд не вбачає. 
Таким чином, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченої, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою злочину, на думку колегії суддів існують підстави для призначення обвинуваченій основного покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче нижчої межі, встановленої санкцією ч.5 ст.111-1 КК України, у виді чотирьох років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади або займатися певною діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом строком на 10 років.
З урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає можливим не застосовувати додаткове покарання у виді конфіскації майна. 
Таке покарання необхідне з метою виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_8 , попередження скоєння нею нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охорони прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.
Зазначені вид і міра покарання, на думку колегії суддів, не можуть вважатись занадто м`якими, є справедливими, необхідними і цілком достатніми для виправлення ОСОБА_8 , зокрема стимулюватиме останню, після відбуття покарання, в повній мірі усвідомити свою поведінку та вчинки, а також бути законослухняною громадянкою України у майбутньому. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, із призначенням обвинуваченій більш суворого покарання, з застосуванням ст.69 КК України, з урахуванням вимог Закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532, 615 КПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_6 – задовольнити частково.
Вирок Хаджибейського районного суду м. Одеси від 22.09.2025 року,в кримінальному провадженні №22023230000000026 від 12.01.2023 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджена за ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України – скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.2 ст.28, ч.5 ст.111-1 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом строком на 10 (десять) років, без конфіскації майна.
Виключити з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції посилання на обставину, що обтяжує покарання – вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк, з моменту вручення йому копії вироку.
Копії вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.
Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4