УКРАЇНА
АНАНЬЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа №491/932/26
Провадження № 1-кп/491/48/26
ВИРОК
іменем України

03 вересня 2026 року Ананьївський районний суд Одеської області
в складі головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
учасників судового провадження: прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьїв Одеської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12026162360000100, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 квітня 2026 року, за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженець с. Ананьїв 1-а дільниця Ананьївського району Одеської області; паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 27 січня 1999 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; офіційно не одружений; має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; має середню освіту; військовослужбовець військової служби за мобілізацією на посаді курсанта навчального взводу навчальної роти військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні «солдат», раніше не судимий,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби під час загальної мобілізації та проходячи її на посаді курсанта навчального взводу навчальної роти військової частини НОМЕР_2 у військовому званні «солдат», у порушення вимог статі 65 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтей 9, 11, 12, 14 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статтей 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, 20 листопада 2025 року не з`явився для подальшого її проходження до розташування військової частини НОМЕР_3 , яка дислокується за адресою: Вінницька область (точне місце дислокації не розголошується у зв`язку із воєнним станом), та незаконно перебував поза її межами, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 23 червня 2026 року, тобто до моменту затримання співробітниками ВП № 1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області за адресою: вул. Незалежності, буд. 41, м.Ананьїв, Подільський район, Одеська область, чим припинив вчинення кримінального правопорушення.
З наведеного вбачається, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, а саме нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану. 
Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 18 серпня 2026 року призначено проведення підготовчого судового засідання у вказаній справі (а.с.25).
В подальшому, ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 19 серпня 2026 року справу призначено до розгляду по суті та доручено органу пробації скласти досудову доповідь відносно ОСОБА_4 (а.с.48).
В судовому засіданні 26 серпня 2026 рокупрокурором оголошено короткий виклад обвинувального акта, судом було встановлено особу обвинуваченого та роз`яснено йому суть обвинувачення, поставлено питання обвинуваченому про те, чи зрозуміле йому обвинувачення, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.
На зазначені питання обвинувачений  ОСОБА_4 повідомив суду, що обвинувачення йому зрозуміле, свою вину він визнає в повному обсязі, бажає давати суду показання.
У відповідності до положень частини першої статті 349 КПК України судом було запропоновано сторонам судового провадження проголосити вступні промови. На означене сторонами було повідомлено про відсутність вступних промов.
У судовому засіданні прокурор зазначив, що враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, добровільності позиції обвинуваченого, відсутності сумнівів у тому, що обвинувачений розуміє суть обвинувачення та не оспорює фактичні обставини справи, вважає за можливе визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого, та дослідженням досудової доповіді.
Захисник ОСОБА_5 зазначила, що сторона захисту не заперечує щодо спрощеного порядку розгляду справи та проти обсягу і порядку дослідження доказів, запропонованих прокурором.
Обвинувачений  ОСОБА_4 погодився з думкою захисника.
Судом у відповідності до положень частини третьої статті 349 КПК України було з`ясовано, чи правильно розуміють учасники процесу зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено учасникам процесу, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Прокурор, обвинувачений та захисник зазначили, що їм зрозуміло зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, їхня позиція є добровільною, та їм зрозуміло, що в подальшому вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та, беручи до уваги, що прокурор та захисник також не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення частини третьої статті 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому частиною третьою статті 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, обмежившись: допитом обвинуваченого ОСОБА_4 , дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого, та дослідження досудової доповіді. Ухвала занесена секретарем судового засідання в журнал судового засідання (а.с.72).
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, визнав повністю та підтвердив фактичні обставини скоєння ним злочину, викладені в обвинувальному акті. Зокрема, зазначив, що погано себе почував, до командира не звертався, швидку не викликав, оскільки боявся приїзду поліції.
Показання обвинуваченого є послідовними, логічними, відповідають фактичним обставинам справи, а тому не викликають у суду сумнівів щодо правильності розуміння ним обставин вчиненого, добровільності та істинності його позиції.
Після допиту обвинуваченого прокурором було оголошено та надано для долучення до матеріалів справи докази,що характеризують особу обвинуваченого.
Заперечень або доповнень до зазначених доказів від обвинуваченого та захисника не надходило, за їх згодою зазначені докази було долучено до матеріалів справи.
Крім того, від представника Подільського районного сектору № 1 філії державної установи «Центр пробації» в Одеській області надійшли матеріали досудової доповіді відносно обвинуваченого ОСОБА_4 із викладенням матеріалів та висновком органу пробації про те, що виправлення ОСОБА_4 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб). У випадку прийняття судом рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням орган пробації вважає доцільним крім обов`язків, передбачених частиною першою статті 76 КК України, покласти на ОСОБА_4 додатковий обов`язок, передбачений пунктом 2 частини третьої статті 76 КК України обов`язок – не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (а.с.78-85).
Після дослідження доказів, судом було поставлено питання учасникам процесу про те, чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме, чи можливо закінчити дослідження доказів та перейти до судових дебатів.
На вказане питання учасники процесу повідомили, що будь-яких доповнень досудового розгляду, заяв або клопотань вони не мають, та вважають за можливе перейти до судових дебатів.
Враховуючи викладене судом без видалення до нарадчої кімнати було постановлено ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перехід до судових дебатів.
У судових дебатах:
Прокурор зазначила, що під час розгляду кримінального провадження, в судовому засіданні було встановлено та доведено факт скоєння ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, просила визнати ОСОБА_4  винним у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, також обраний відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Захисник адвокат ОСОБА_5 в судових дебатах звернула увагу на щире каяття, позитивну характеристику обвинуваченого, який має постійне місце проживання, має на утриманні неповнолітніх дітей, раніше не судимий, тому просила призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судових дебатах просив не позбавляти його волі, оскільки має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
В останньому слові обвинувачений підтримав зазначене ним у судових дебатах.
За встановлених обставин суд вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, доведена повністю та вона ніким не оспорюється.
Частиною першою статті 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно пункту 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 182/9765/14-к зазначено, що призначаючи покарання, суд має вивчити та врахувати, зокрема, посткримінальну поведінку винної особи, з метою додержання принципу справедливості при призначенні покарання та відповідного мотивування обраної міри покарання у вироку суду.
Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно зі статтею 66 КК України, суд відносить щире каяття.
В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений впродовж судового розгляду не приховував суттєві обставини вчиненого злочину, усвідомив протиправність своєї поведінки, визнав свою вину, розкаявся.
Посилання захисника на обставини, які характеризують особу обвинуваченого, як підстава для призначення покарання непов`язаного з позбавленням волі, є неспроможними.
Так, відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам треба мати на увазі, що наведений у частині першій статті 66 КК України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.
На переконання суду, позитивна характеристика обвинуваченого, не знижує ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, оскільки це не завадило останньому як військовослужбовцю в умовах воєнного стануне з`явитись вчасно на службу без поважних причин.
З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для визнання наведених обставин, які характеризують особу обвинуваченого, як обставинами, які пом`якшують покарання.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Відповідно до частини другої статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Виходячи із принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.
Відповідно до вимогстатті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням
В даному випадку підстав для застосування статті 75 КК України до обвинуваченого суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.
Вирішуючи питання про можливість застосування положень статті 69 КК України, суд зауважує, що відповідно до статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням даних про особу винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
В даному випадку судом визнано наявною одну обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття, при цьому обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину судом не встановлено, а тому підстав для застосування статті 69 КК України до обвинуваченого суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.
Отже, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, зважаючи на наявність пом`якшуючої обставини, відомостей, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 , ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, думку прокурора, щодо призначення покарання, наближеного до мінімального, суд вважає, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, визначене у мінімальних межах, установлених у санкції ч. 5 ст. 407 України, у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, є домірним скоєному і відповідає меті покарання.
Відповідно до статті 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. 
Відповідно до частини другої статті 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Відповідно до вимог пункту 13 частини першої статті 368 та частини четвертої статті 374 КПК України при ухваленні вироку суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат.
Згідно частини четвертої статті 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. 
Згідно частини дев`ятої статті 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
З матеріалів справи вбачається, що у кримінальному провадженні цивільний позов не подавався, речові докази та процесуальні витрати відсутні, арешт майна не накладався.
Згідно частини першої статті 203 КПК України ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 374 КПК України суд при ухваленні вироку, серед іншого, ухвалює рішення про початок строку відбування покарання та про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 24 червня 2026 року стосовно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із утриманням його в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави у кримінальному провадженні.
Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 19 серпня 2026 року відносно ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із утриманням його в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави у кримінальному провадженні до 17 жовтня 2026 року (включно).
Відповідно до протоколу затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_4 затриманий 23 червня 2026 року о 09 год. 05 хв. в порядку частини четвертої статті 208 КПК України.
Разом з цим, за приписами частини п`ятою статті 72 КК України, суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_4 строк його попереднього ув`язнення з 23 червня 2026 року по день набрання вироком законної сили включно.
Інші заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не застосовувались
Враховуючи викладене, керуючись статтями 100, 124, 349, 366-371, 373, 374, 376, 395, 532, 615 ч. 15 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407КК України, тобто нез`явленні військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.
Раніше обраний запобіжний захід ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,у вигляді тримання під вартою із утриманням його в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави у кримінальному провадженні, - залишити без змін до набрання вироком законної сили.
На підставі частини п`ятої статті 72 КК України до строку відбування покарання, призначеного ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахувати строк перебування під вартою з 23 червня 2026 року по день набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день тримання під вартою дорівнює одному дню позбавлення волі.
Цивільний позов не подавався, речові докази та процесуальні витрати відсутні, арешт майна у кримінальному провадженні не накладався.
Інші, заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Ананьївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідно до частини другої статті 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
У відповідності до частини п`ятнадцятої статті 615 КПК України суд обмежився оголошенням резолютивної частини вироку з врученням повного тексту.
Копію повного тексту вироку негайно після оголошення вручити учасникам судового провадження.

Суддя   ОСОБА_1