ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 911/701/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
офісу ГП - Спора Г.І.
позивача - не з`явився
відповідача - 1 - не з`явився
відповідача - 2 - Кононов В.І., Іщенко Г.М.
третьої особи- 1 на стороні позивача - не з`явився
третьої особи - 2 на стороні позивача - Баранов В.І., Максимов В.В.
третьої особи на стороні відповідачів - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника Генерального прокурора
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 (у складі колегії суддів: Кравчука Г.А. (головуючий), Спаських Н.М., Коробенка Г.П.)
та рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2026 (суддя Бацуца В.М.)
за позовом заступника Керівника Київської обласної прокуратури
в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації
до 1. Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області,
2. Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбінат "Хотівський"
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:
1. Державного підприємства "Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс"
2. Інститут археології Національної академії наук України
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області
про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. 07.03.2023 заступник керівника Київської обласної прокуратури (далі - Прокурор, Скаржник) в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі - Київська ОДА, Позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру, Відповідач-1), Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбінат "Хотівський" (далі - СТОВ "Хотівський", Відповідач-2) про усунення перешкод у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішень державних реєстраторів Бишівської сільської ради Хоменко Т.М. та Заріцької В.В. від 16.04.2021 за індексними номерами 57681762, 57681279, 57682992, 57686413, 57682930 про державну реєстрацію права власності ГУ Держгеокадастру та права постійного користування СТОВ "Хотівський" на земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:04:004:5202, 3222487000:04:004:5472, 3222487000:04:004:5547, 3222487000:04:004:5545, 3222487:000:04:004:5560 (далі - спірні земельні ділянки); усунення перешкод у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження вказаними земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом їх повернення з власності Відповідача-1 та з постійного користування Відповідача-2.
1.2. В обґрунтування позовних вимог Прокурор стверджує про безпідставне набуття та реєстрацію за Відповідачем-1 права власності та за Відповідачем-2 права постійного користування на спірні земельні ділянки, які відносяться до земель лісогосподарського призначення, розташовані в межах Хотівського агролісництва Державного підприємства „Спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Київоблагроліс" (далі - Хотівське лісництво ДП СЛГП "Київоблагроліс"), та перебувають у постійному користуванні останнього.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Київської області від 16.04.2025, залишеним постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026, у задоволенні позову Прокурора відмовлено.
2.2. Ухвалюючи зазначені рішення, суди виснували про обрання Прокурором неналежного способу захисту прав та інтересів держави у спірних відносинах (зазначили, що належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування земельної ділянки з володіння відповідача), а також про не доведення факту віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення та до земель історико-культурного призначення, меж та координат накладання спірних земельних ділянок на землі, які знаходяться в постійному користуванні Хотівського агролісництва ДП СЛГП "Київоблагроліс" та на землі пам`ятки археології "Городище "Велике Ходосівське", не доведення порушень закону на момент надання (передачі) вказаному лісогосподарському підприємству у постійне користування спірних земельних ділянок, а також їх формування, надання і виділення під розташування вказаної пам`ятки археології, до складу якої могли увійти спірні земельні ділянки.
2.3. Прокурор з такими судовими рішеннями не погодився та скористався правом їх касаційного оскарження.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 15.06.2026 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.2. У своїй касаційній скарзі Прокурор просить Суд скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 та рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2025 і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
3.3. Підставами касаційного оскарження Прокурор визначив:
1. Ухвалення оскаржуваних судових рішень з неправильним застосуванням норм матеріального права та без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме:
- статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 (щодо порядку користування земельними ділянками, на яких розташовується пам`ятка);
- статті 7 Земельного кодексу України, статті 9 та частини п`ятої Прикінцевих положень Лісового кодексу України без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, від 22.11.2023 у справі № 911/2523/20, від 23.01.2026 у справі № 903/20/25 (щодо належності планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування як доказів права постійного користування землями лісогосподарського призначення);
- статей 14-1, 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (щодо території пам`ятки) та статті 54-1 Земельного кодексу України (щодо встановлених обмежень навколо пам`ятки) без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 12.12.2023 у справі № 380/13557/21 та від 31.03.2026 у справі № 911/2925/23 (щодо встановлених обмежень використання земель території пам`ятки);
- статей 53, 54, 84, 96, 152 Земельного кодексу України, статей 17, 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини", статей 178, 391 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 31.03.2026 у справі № 911/2925/23, від 04.03.2026 у справі № 922/264/24, від 17.05.2023 у справі № 748/1335/20, від 05.10.2022 у справі № 557/303/21 (щодо ефективного способу захисту).
2. Порушення судами при ухваленні судових рішень норм процесуального права, а саме статей 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України (незастосування стандарту доказування "вірогідності доказів", а також недослідження поданих Прокурором доказів - копій паспортів пам`ятки археології від 04.12.1975 та 20.06.1984 із графічними матеріалами; звітів Інституту археології НАН України про наукові дослідження пам`ятки, графічних матеріалів місцезнаходження пам`ятки; листа Інституту археології НАН України від 13.04.2023 № 125/01-16-169 у їх сукупності) без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 16.02.2021 у справі № 927/645/19, від 28.10.2021 у справі № 910/20229/20.
3. Прийняття до розгляду неналежного доказу, а саме висновку експерта, з посиланням на розгляд судами ряду інших подібних справ без проведення експертизи.
3.4. У відзиві на касаційну скаргу СТОВ "Хотівський" доводить її безпідставність та необґрунтованість, просить Суд залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
3.5. Інші учасники справи правом надати Суду відзив на касаційну скаргу не скористалися.
3.6. У день судового засідання 08.07.2026 від заступника Генерального прокурора надійшли додаткові пояснення, які долучаються до матеріалів справи, однак залишаються без розгляду відповідно до положень статей 118, 161 Господарського процесуального кодексу України

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. Відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ № 001599 від 01.12.1997 радгоспу "Хотівський" надано у постійне користування 1 716,3 га землі для сільськогосподарського виробництва в межах Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
4.2. У подальшому колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський" у колективну власність і постійне користування було надано наступні земельні ділянки:
- рішенням Ходосівської сільради від 22.04.1998 "Про передачу у колективну власність і постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський" вирішено передати у колективну власність земель; надати у постійне користування 845,8 га земель;
- рішенням Хотівської сільради від 30.04.1998 "Про передачу у колективну власність і постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський" вирішено передати у колективну власність земель; надати у постійне користування 152,2 га земель;
- рішенням Лісниківської сільради від 28.04.1998 "Про передачу у колективну власність і постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству АК "Хотівський" вирішено передати у колективну власність земель; надати у постійне користування 108,9 га земель;
- рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області від 29.09.1998 "Про передачу у колективну власність та постійне користування земельних ділянок колективному сільськогосподарському підприємству агрокомбінат "Хотівський" в межах Хотівської, Лісниківської та Ходосівської сільських рад" вирішено передати КСП агрокомбінат "Хотівський" у колективну власність 1 637,5 га, в тому числі в межах: Хотівської сільської ради 523,3 га, Лісниківської сільської ради 293,1 га, Ходосіївської сільської ради 821,1 га; надати КСП агрокомбінат "Хотівський" у постійне користування 1 106,9 га, в тому числі в межах: Хотівської сільської ради 152,2 га, Лісниківської сільської ради 108,9 га, Ходосівської сільської ради 845,8 га.
4.3. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002924 від 06.12.1999, КСП агрокомбінат "Хотівський" надано право постійного користування 845,8 га землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
4.4. Рішенням зборів уповноважених членів КСП АК "Хотівський" від 03.03.2000 КСП АК "Хотівський" реорганізовано в ТОВ АК "Хотівський", який є правонаступником КСП АК "Хотівський".
4.5. На виконання вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" та на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002924 від 06.12.1999 державними реєстраторами 15.04.2021 було проведено державну реєстрацію права державної власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, а за СТОВ Агрокомбінат "Хотівський" - право постійного користування щодо наступних земельних ділянок: 
- з кадастровим номером 3222487000:04:004:5202 площею 12,5605 га; 
- з кадастровим номером 3222487000:04:004:5472 площею 39,6847 га; 
- з кадастровим номером 3222487000:04:004:5547 площею 14,0000 га; 
- з кадастровим номером 3222487000:04:004:5545 площею 10,7304 га;
- з кадастровим номером 3222487000:04:004:5560 площею 28,2962 га, 
4.6. Саме законність такої державної реєстрації за Відповідачем-1 права власності та за Відповідачем-2 права постійного користування на вищевказані земельні ділянки є предметом спору у цій справі № 911/701/23.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні Прокурора та представників учасників, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
5.3. У цій справі № 911/701/23 одним зі спірних питань є визначення ефективного способу захисту права на земельну ділянку, на якій розташована пам`ятка археології. У цьому контексті колегія суддів враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/264/24, та звертає увагу, що нерухомі об`єкти культурної спадщини, на відміну від іншого нерухомого майна, мають особливу правову природу. Такі об`єкти мають певні характерні властивості, з огляду на які вони мають цінність не тільки як нерухоме майно ("матеріальну" цінність), а набувають історико-культурну цінність ("нематеріальну", ідеологічну цінність).
Така "нематеріальна" цінність культурної спадщини не з`являється одразу після побудови нерухомого майна. Вона формується десятиліттями та століттями, оскільки суспільство може лише успадкувати її від попередніх поколінь.
Руйнування нерухомого об`єкта культурної спадщини завдасть шкоди не лише його власнику або володільцю (які втратять внаслідок цього нерухоме майно), а і суспільству в цілому, оскільки разом із нерухомим майном буде безповоротно втрачено його "нематеріальну" історико-культурну цінність, що формувалась протягом поколінь.
З огляду на це нерухомі об`єкти культурної спадщини потребують особливої охорони, у тому числі з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, для яких така охорона є одним із пріоритетних напрямків діяльності.
Статтею 53 Земельного кодексу України передбачено, що до земель історико-культурного призначення належать земельні ділянки, призначені для збереження та обслуговування пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, охоронюваних археологічних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб.
За змістом статті 54 Земельного кодексу України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, об`єктів культурної всесвітньої спадщини, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, які надані та використовуються для потреб охорони культурної спадщини, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.
Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.
У квітні 2021 року Земельний кодекс України доповнено статтею 54-1, яка передбачає, що з метою охорони культурної спадщини на використання земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, буферної зони, історичного ареалу населеного місця, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини встановлюються обмеження відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини".
Обмеження у використанні земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, історичного ареалу населеного місця, буферної зони, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини поширюються на усі розташовані в межах цих територій та об`єктів землі незалежно від їх цільового призначення.
Межі території, на яку поширюються такі обмеження, визначаються відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини" і зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації, науково-проектній документації у сфері охорони культурної спадщини. Відомості про зазначені обмеження у використанні земель вносяться до Державного земельного кадастру.
Режим використання земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, історичного ареалу населеного місця, буферної зони, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини визначається науково-проектною документацією у сфері охорони культурної спадщини, а до затвердження такої документації - Законом України "Про охорону культурної спадщини".
Відповідно до пункту "г" частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Тобто заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Відтак зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. 
Згідно з частинами першою та шостою статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.
Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології як нерухомі об`єкти культурної спадщини не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності. Пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, у зв`язку з чим нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно із Законом України "Про охорону культурної спадщини" не може перебувати у приватній чи комунальній власності.
Статтею 17 згаданого Закону гарантовано право державної власності на пам`ятки археології. Відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 наголосила, що частина шоста статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" стосується земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, натомість частина перша статті 54 Земельного кодексу України - земель історико-культурного призначення.
Згідно з частиною першою статті 53 Земельного кодексу України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.
Тож категорія земель історико-культурного призначення включає в себе як землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини (в тому числі і пам`ятки археології), так і охоронювані археологічні території.
Відповідно до частини першої статті 31 Закону України "Про охорону культурної спадщини" топографічно визначені території чи водні об`єкти, в яких містяться об`єкти культурної спадщини або можлива їх наявність, за поданням відповідного органу охорони культурної спадщини можуть оголошуватися рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини охоронюваними археологічними територіями на обмежений або необмежений строк у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Отже, землями історико-культурного призначення можуть бути визнані, зокрема, території, на яких розташовані об`єкти культурної спадщини або на яких можлива їх наявність.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 звернула увагу на відмінності категорій "об`єкт культурної спадщини" та "пам`ятка культурної спадщини".
Частина перша статті 54 Земельного кодексу України, як і частина шоста статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини", визначає правовий режим земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології. Проте, на відміну від частини шостої статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини", стаття 54 Земельного кодексу України стосується земельних ділянок, на яких розташовані або можуть бути розташовані об`єкти культурної спадщини, в тому числі і об`єкти археологічної спадщини.
Тож стаття 54 Земельного кодексу України врегульовує правовий режим усіх ділянок такої категорії земель, як землі історико-культурного призначення, незалежно від виду пам`яток, які на них розташовані (пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби). Натомість приписи частини шостої статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" стосуються окремої підкатегорії з категорії земель історико-культурного призначення, а саме земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, та запроваджують особливий правовий режим такої підкатегорії земель історико-культурного призначення, а також передбачають щодо них особливу охорону з боку держави.
З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 констатувала, що не існує колізії між приписами частини шостої статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" та частини першої статті 54 Земельного кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.
Як слідує з визначення поняття "об`єкт культурної спадщини", для таких об`єктів характерними ознаками є цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і збереження своєї автентичності. Зазначене вирізняє, зокрема, нерухомі об`єкти культурної спадщини з-поміж іншого нерухомого майна. Такі об`єкти потребують особливої правової охорони.
Отже, як у разі включення певного об`єкта до переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, так і у випадку його включення до переліку пам`яток місцевого, загальнодержавного значення тощо особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що нерухоме майно, яке вона має намір набути у приватну власність, є нерухомим об`єктом культурної спадщини.
Відповідно до частин першої та другої статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ефективним способом захисту прав держави на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології, є негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.
Таким чином у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновків, раніше викладених у постановах Верховного Суду від 17.05.2023 у справі № 748/1335/20 та від 05.10.2022 у справі № 557/303/21 щодо визначення негаторного позову як ефективного способу захисту прав на земельну ділянку історико-культурного призначення.
5.4. Водночас суди попередніх інстанцій у цій справі № 911/701/23, яка переглядається, дійшли висновку про те, що Прокурор мав звернутися за захистом інтересів держави з віндикаційним позовом. З урахуванням вищевикладених мотивів Великої Палати Верховного Суду колегія суддів зазначає, що зазначені висновки судів не враховують змісту позовних вимог, оскільки у позові вказано про приналежність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, а також про наявність на їх території пам`ятки археології. 
5.5. В такий спосіб господарські суди попередніх інстанцій не звернули увагу на комплексний характер позовних вимог і на всі складові його доводів щодо захисту прав Держави на спірні земельні ділянки. Це, у свою чергу, призвело до передчасних висновків про відмову у задоволенні позову.
5.6. При цьому згідно усталеної практики Верховного Суду не допускається поєднання в одному позові двох різних за змістом способів захисту (віндикаційного та негаторного позовів). Так у випадку такого поєднання суд має визначити, яку мету переслідує позивач, і застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов частково. Зазначений підхід узгоджується з принципом jura novit curia ("суд знає закони"), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанови Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16, від 08.06.2021 у справі № 662/397/15, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 15.11.2023 у справі № 918/119/21, від 07.08.2024 у справі № 914/1905/23, від 23.06.2026 у справі № 910/2919/25, від 30.06.2026 у справі № 910/10833/25 та інші).
5.7. Крім того колегія суддів звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у зазначеній постанові від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 щодо визначення меж пам`ятки археології, зокрема відповідно до пункту 4 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України від 16.12.2004 № 2245-IV "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", до вирішення питання про їх включення (невключення) до Державного реєстру нерухомих пам`яток України вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.
За змістом частини другої статті 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини" порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.
Єдину систему обліку об`єктів культурної спадщини незалежно від їх видів та типів, а також порядок переміщення (перенесення) пам`ятки з березня 2013 року визначає Порядок обліку об`єктів культурної спадщини, затверджений наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158 (далі - Порядок № 158).
Згідно з пунктом 3.1 Порядку № 158 облікова картка об`єкта культурної спадщини, коротка історична довідка, акт технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини подаються за місцезнаходженням таких об`єктів на розгляд науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, консультативних рад органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та наукової (вченої) ради установи, організації, діяльність якої пов`язана з охороною культурної спадщини, які оцінюють відповідність кожного об`єкта критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 Порядку № 158 визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1760.
Для вирішення питання про занесення (незанесення) до Державного реєстру нерухомих пам`яток України об`єктів культурної спадщини, включених до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення, зазначених у пункті 5.1 цього розділу, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчий орган сільської, селищної, міської ради забезпечують проведення перегляду цих списків (переліків) (далі - перегляд).
Із цією метою орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад можуть створювати комісію з перегляду списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення, зазначених у пункті 5.1 цього розділу, до складу якої входять представники відповідного органу охорони культурної спадщини та кваліфіковані фахівці-практики відповідної спеціалізації (археологи, архітектори, історики, мистецтвознавці тощо), або укладати контракти на проведення перегляду з науково-дослідними та науково-проектними установами, діяльність яких пов`язана з охороною культурної спадщини (пункт 5.2 Порядку № 158).
Згідно з пунктом 6.1 Порядку № 158 подання щодо занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, а також занесення (незанесення) до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, зазначених у пункті 5.1 розділу V цього Порядку № 158, подаються за місцезнаходженням таких об`єктів органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органами охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або Українським товариством охорони пам`яток історії та культури та іншими громадськими організаціями, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, - до Міністерства культури України.
До подання додаються перелік об`єктів культурної спадщини, складений за формою згідно з додатком 2 та/або додатком 5 до цього Порядку, облікова документація на кожний зазначений у відповідному переліку об`єкт культурної спадщини, протокол відповідно до пункту 3.4 розділу ІІІ та пункту 5.4 розділу V Порядку № 158.
До подання щодо незанесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, зазначених в абзаці другому пункту 5.1 розділу V цього Порядку, додається Перелік об`єктів культурної спадщини, складений за формою згідно з додатком 5 до Порядку № 158.
У пункті 6.2 Порядку № 158 визначено, що рішення про занесення (незанесення) щойно виявлених об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а також об`єктів культурної спадщини, зазначених у пункті 5.1 розділу V цього Порядку, приймається відповідно до категорії пам`ятки:
- щодо пам`яток національного значення - Кабінетом Міністрів України за поданням Мінкультури України протягом одного року з дня одержання подання;
- щодо пам`яток місцевого значення - Міністерства культури України за поданням органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури та інших громадських організацій, до статутних завдань яких належить питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.
Так, відповідно до частини першої статті 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини" занесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесення змін до нього (вилучення з реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання (пункт "б").
Статтею 16 Закону України "Про охорону культурної спадщини" визначено, що інформування про об`єкти культурної спадщини, занесені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, провадиться шляхом: публікації Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесених до нього змін; надання інформації, що міститься в Державному реєстрі нерухомих пам`яток України, у відповідь на запит на інформацію; встановлення охоронних дошок, охоронних знаків, інших інформаційних написів, позначок на пам`ятках або в межах їхніх територій незалежно від форм власності.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини забезпечує публікацію Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесених до нього змін у спеціалізованому періодичному виданні та на своєму офіційному вебсайті.
Відповідно до частини першої статті 32 згаданого вище Закону з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.
Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.
Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.
За змістом пункту 3 наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 03.09.2020 № 2088 до прийняття в установленому порядку рішення про визначення меж території і режимів використання пам`яток культурної спадщини згідно з переліком, що додається до цього наказу, межі території визначити відповідно до абзацу 2 пункту 12 розділу IV Порядку № 158 (у редакції, чинній на час прийняття наказу).
З огляду на пункт 12 розділу IV Порядку № 158 до прийняття рішення про визначення меж території пам`ятки її межі визначаються відповідно до рекомендованих в обліковій документації описів меж або, у разі їх відсутності для городищ, - 500 метрів навколо залишків оборонних споруд (валів, ровів) за умови їх фіксації на місцевості.
Умовою належності земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення є розташування на ній об`єктів, визначених статями 53, 54 Земельного кодексу України, статтею 34 України "Про охорону культурної спадщини", з огляду на імперативність якої земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури.
5.8. Отже, не встановлення межі історико-культурного зонування пам`ятки не дає підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка не належить до земель історико-культурного значення.
5.9. Окремо Верховний Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2026 № 740 затверджено Порядок визначення меж і режимів використання зон охорони пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, розроблення та затвердження, складу та змісту науково-проектної (науково-дослідної) документації з визначення меж і режимів використання зон охорони та внесення змін до неї (далі - Порядок № 740). 
Згідно пункту 3 вказаної постанови встановлені зони охорони, межі та режими яких визначені до набрання чинності Порядком № 740, вважаються чинними. 
5.10. Верховний Суд вже зазначав, що виходячи з принципу використання земельних ділянок за цільовим призначенням (стаття 96 Земельного кодексу України), на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню. При цьому не розроблення уповноваженим органом проекту землеустрою земельної ділянки, на якій знаходиться пам`ятка археології, та не внесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання не свідчить про відсутність таких обмежень та можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності.
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 728/1905/16, від 11.02.2026 у справі № 525/1380/23, від 31.03.2026 у справі № 911/2925/23.
5.11. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема позовної заяви та касаційної скарги, Прокурор посилався на те, що у межах спірних земельних ділянок знаходиться пам`ятка археології національного значення "Городище Велике Ходосівське". Такі посилання обґрунтовані, серед іншого, посиланнями на постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1761 та від 03.09.2009 № 928, якими пам`ятку археології "Городище" (у подальшому "Городище "Велике Ходосівське") занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, та на лист Інституту археології НАН України від 18.05.2023 № 125/01-16-226.
Проте наведені докази суди не дослідили належним чином, обмежившись твердженням про те, що Прокурор не надав належних та допустимих доказів визначення меж пам`ятки археології "Городище "Велике Ходосівське". Суди також не врахували наведені вище висновки Верховного Суду та особливості законодавства у спірних правовідносинах. Зокрема, у цьому взаємозв`язку суди не надавали оцінку вищенаведеним доказам та твердженням щодо наявності на земельних ділянках пам`ятки археології, як і внесення її до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Натомість суди послалися на наявний у матеріалах справи висновок експерта (згідно якого встановити, чи накладаються повністю або частково (та якщо частково - то в якій частині) спірні земельні ділянки та земельні ділянки (ділянка), на яких знаходиться пам`ятка археології "Городище "Велике Ходосівське", і яка площа такого накладення, з наданих на дослідження документів та матеріалів не уявляється можливим) та виснували про недоведеність Прокурором порушення інтересів Держави.
5.12. У той же час, з огляду на звернення Прокурора з позовом у цій справі № 911/701/23 щодо ряду земельних ділянок, при дослідженні доказів та визначенні можливого фактичного накладення пам`ятки археології на такі ділянки варто враховувати вірогідність/можливість лише часткового перетину таких об`єктів. 
У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 вказала на те, що за наявності підстав для витребування земельної ділянки, яка накладається на пам`ятку археології, така земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр").
5.13. Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 98-107 Господарського процесуального кодексу України). Для цієї мети може бути призначена земельно-технічна експертиза.
5.14. Не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, зобов`язання повернути не тільки ту частину земельної ділянки, яка накладається на пам`ятку археології, а й ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання якої не ставиться під сумнів, є втручанням, яке не може визнаватися законним.
5.15. Щодо способу захисту інтересів Держави у сфері охорони земель лісового фонду Верховний Суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
5.16. Статтею 5 Лісового кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. 
5.17. Статтею 57 Земельного кодексу України та статтею 17 Лісового кодексу України визначено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
5.18. Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, які до набрання чинності цим Кодексом передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
5.19. За приписами статей 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.
5.20. Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України.
5.21. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування. Отже, планово-картографічні матеріали можуть бути належним доказом у справі, виходячи зі змісту інформації, яку вони містять. Подібні за змістом висновки наведено у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/6211/14 (на яку посилається Прокурор у касаційній скарзі), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16, від 31.03.2026 у справі № 911/2925/23 та інших. 
5.22. Отже, зміст пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України спрямований на забезпечення безперервності права користування лісами державними підприємствами до моменту оформлення речових прав. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є одним із видів доказів належності ділянки до лісового фонду, які підлягали дослідженню в сукупності з іншими доказами. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.01.2026 у справі №903/20/25 (на яку посилається Скаржник) та від 31.03.2026 у справі № 911/2925/23. 
5.23. В такий спосіб Верховний Суд вважає передчасним висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що матеріали проведеного у 2019 та 2022 роках лісовпорядкування не є правовстановлюючими документами.
5.24. У спірних правовідносинах Прокурор доводить належність спірних земельних ділянок зокрема і до земель лісогосподарського призначення та неможливість зміни їх цільового призначення, і саме тому та з урахуванням приписів пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України посилався на матеріали лісовпорядкувань. Проте суди змістовно не досліджували та не співставляли відповідні матеріали у розрізі фактичного розташування спірних земельних ділянок. 
5.25. За таких обставин суди не надали оцінки планово-картографічним матеріалам лісовпорядкування, які, на думку Прокурора, свідчать про наявність лісових насаджень на спірних ділянках.
Крім того Прокурор посилався на Указ Президента України від 08.08.1995 № 720/95, згідно якого в процесі реформування аграрного сектора економіки та паювання земель КСП розпаюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, тоді як лісові угіддя підлягали передачі до державного лісового фонду або комунальним спеціалізованим лісогосподарським підприємствам.
Однак суди, відмовляючи у позові, не надали оцінку наведеним вище твердженням. 
Також суди не врахували доводів Прокурора про те, що зміна цільового призначення земель лісогосподарського призначення належить до виключної компетенції Кабінету Міністрів України (статті 20, 122, 149 Земельного кодексу України), у той час як відсутні будь-які докази прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про вилучення спірних земельних ділянок з постійного користування ДП "СЛП "Київоблагроліс" та зміну цільового призначення на сільськогосподарське. 
5.26. Таким чином поза увагою судів залишилися висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, а також дослідження у цьому взаємозв`язку доказів, які є ключовими для повного і всебічного з`ясування обставин справи. 
Наведене свідчить про підтвердження доводів касаційної скарги Прокурора, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та є підставою для скасування оскаржуваних ним судових рішень у справі.
5.27. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236- 238, 282 Господарського процесуального кодексу України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Для повного і всебічного розгляду справи важливим є встановлення та аналіз сукупного зв`язку зазначених вище обставин, а їх відсутність не дає змогу розглянути спір у відповідності до вимог законодавства та встановити наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
5.28. У свою чергу доводи Відповідача-2 не спростовують неповноти дослідження судами зазначених обставин і не можуть бути підставою для залишення без змін оскаржуваних Прокурором рішень. 
5.29. У зв`язку із викладеним та з огляду на часткове підтвердження доводів Прокурора, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 236, 238, 282 Господарського процесуального кодексу України не надали належної оцінки доводам Відповідача та наведеним у його запереченнях позовних вимог нормам права; на підставі наданих доказів не встановили обставини дотримання сторонами справи принципів справедливості, добросовісності та належного урядування, не здійснили вірну правову кваліфікацію спірних правовідносин.
6.3. В такий спосіб, за результатом касаційного перегляду справи Верховний Суд погоджується з відповідними доводами Прокурора. З огляду на викладене касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.
6.4. Згідно з частинами першою, другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.5. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
6.6. За змістом частини третьої статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
6.7. Ураховуючи обмеження, визначені зазначеною статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути допущені судами попередніх інстанцій процесуальні порушення, оскільки оцінка доказів та достовірне з`ясування усіх фактичних обставин виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, передбачених вказаною статтею процесуального закону.
6.8. Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги наведене в цій постанові, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо дослідити наявні у справі докази, встановити усі обставини, що входять до предмета доказування такого позову і, в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством, прийняти відповідне рішення.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314- 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу заступника Генерального прокурора задовольнити частково.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 та рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2026 у справі № 911/701/23 скасувати.
3. Справу № 911/701/23 передати на новий розгляд до Господарського суду Київської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко