ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4878/24  Номер провадження 22-ц/814/2673/26 | Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - судді - доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Панченка О. О.
при секретарі: Коротун І. В.
учасники справи:
представник позивача - адвокат Остапенко І.О.
представник відповідача - адвокат Тимошенко Д.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Тимошенка Дмитра Володимировича 

на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 05 березня 2026 року, ухвалене суддею Савченко Л. І., повний текст рішення складений - 05 березня 2026 року

у справі за позовом представника ОСОБА_2 - адвоката Лушкіна Петра Юрійовича до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шкляр Юрій Володимирович, про стягнення заборгованості спадкодавця із спадкоємця, -

В С Т А Н О В И В:

08.05.2024 представник ОСОБА_2 - адвокат Лушкін П.Ю. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості спадкодавця із спадкоємця, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговим зобов`язанням (розпискою) від 11.08.2010 у розмірі 792 740 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 7 927,40 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 100 000 грн. 

Позовна заява мотивована тим, що 11.08.2010 ОСОБА_3 отримала у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 20 000 доларів США, які зобов`язалася повернути на першу вимогу. Боргова розписка була написана у присутності доньки ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , яка особисто підтвердила факт отримання в борг ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, у зв`язку з чим 01.02.2022 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шкляр Ю.В. зареєстровано спадкову справу за номером у спадковому реєстрі №69066129. 31.05.2022 приватному нотаріусу Шкляр Ю.В. було направлено претензію про повернення грошових коштів по борговим розпискам. У відповіді приватний нотаріус Шкляр Ю.В. повідомив, що претензія зареєстрована 02.06.2022, спадкоємцям померлої ОСОБА_3 направлено копію претензії та у супровідному листі їм роз`яснено зміст ст.ст. 1281, 1282 ЦК України. Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що спадкоємцем належного ОСОБА_3 майна є ОСОБА_1 , а саме земельної ділянки, площею 4,57 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування: Полтавська область Полтавський район (до ліквідації - Диканський), Водянобалківська сільська рада, кадастровий номер: 5321082600:00:005:0042, та житлового будинку, загальною площею 86,8 кв.м, із будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_1 01.02.2022, протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини, передбаченого ст. 1270 ЦК України, подала заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, отримала свідоцтва про прийняття спадщини за законом, тому вважається такою, що прийняла у спадщину все майно, в тому числі і зобов`язання. Враховуючи, що до складу спадщини ОСОБА_3 увійшло і невиконане грошове зобов`язання, спадкоємець ОСОБА_1 прийняла спадщину, тому вона зобов`язана задовольнити вимоги кредитора. На направлену вимогу про повернення грошових коштів від 13.02.2024 у строк до 14.03.2024, ОСОБА_1 не відреагувала. Зазначає, що станом на 02.05.2024, відповідно до курсу НБУ, курс гривні щодо долара США становить 39,6370 грн, отже 20 000 доларів США в еквіваленті до гривні становить 792 740 грн. Враховуючи, що заборгованість ОСОБА_3 залишилася непогашеною, звернувся до суду з позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 05 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_2 - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговим зобов`язанням (розпискою) від 11.08.2020 у розмірі 545 800 грн, судовий збір у розмірі 5 458,00 грн, а всього 551 258 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 792 740 грн підлягають частковому задоволенню, оскільки помилково розраховані станом на час звернення до суду з позовом (02.05.2024), тоді як правильним є стягнення заборгованості на день відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).Позивачем пред`явлено вимогу як кредитором спадкодавця до спадкоємця боржника у строки, визначені статтями 1281, 1282 ЦК України, а також до спадкоємця, яка прийняла спадщину. Наявність інших спадкоємців після померлої ОСОБА_3 судом не встановлено. Вказані обставини відповідачем не заперечувалися. Також судом першої інстанції встановлено, що відповідач не заперечувала проти обсягу спадкового майна та що його вартість є більшою за зобов`язання спадкодавця, обов`язок доведення чого покладено саме на спадкоємця (див. постанову Верховного Суду від 06.03.2024 у справі №317/4108/18). З огляду на викладене, наявність невиконаних боргових зобов`язань спадкодавця, факт прийняття спадщини відповідачем після смерті позичальника, наявність спадкового майна, ненадання відповідачем доказів того, що вартість боргу перевищує вартість успадкованого майна, суд першої інстанції дійшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 545 800 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Тимошенко Д.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, визнаючи наявність між сторонами правовідносин за договором позики, фактично обмежився формальним дослідженням змісту спірної розписки, не встановивши дійсних обставин її складання та реального характеру відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Зокрема, суд першої інстанції не перевірив та не надав належної оцінки тому, що текст розписки виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою - ОСОБА_1 , що прямо підтверджено висновком експерта (наявний в матеріалах справи) та зумовлює підвищені вимоги до підтвердження дійсного волевиявлення особи, від імені якої складено документ. За таких обставин, суд повинен був встановити, чи відображає цей документ дійсне волевиявлення спадкодавиці, чи був їй відомий його зміст, а також чи погоджувалася вона саме з такими умовами зобов`язання, однак таких обставин судом встановлено не було. На момент складення спірної розписки ОСОБА_3 виповнився 71 рік, однак у самому документі відсутні будь-які відомості щодо причин, з яких вона особисто не здійснювала його написання. Зокрема, розписка не містить жодних застережень про наявність у неї фізичних вад, стану здоров`я чи інших обставин, які об`єктивно перешкоджали б самостійному викладенню тексту. При цьому, спірна розписка не містить жодних положень про те, що її зміст було доведено до відома ОСОБА_3 , що вона особисто його прочитала, усвідомила та погодилася з викладеними умовами. За відсутності таких застережень, а також з урахуванням того, що документ складено не позичальником, неможливо достеменно встановити, чи відповідає викладений у ньому зміст дійсній волі ОСОБА_3 , чи був він сформований зі слів інших осіб та без належного усвідомлення нею правових наслідків такого документа. Таким чином, зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що спірна розписка не забезпечує належного підтвердження волевиявлення ОСОБА_3 як сторони правочину, що є істотним порушенням вимог до письмової форми правочину та виключає можливість покладення такого документа в основу висновку про існування грошового зобов`язання. Зі змісту спірної розписки не вбачається однозначного підтвердження факту передання грошових коштів у борг, що є обов`язковою умовою для виникнення правовідносин позики. Як зазначалося стороною відповідача у відзиві на позовну заяву, розписка не містить чіткого формулювання про отримання коштів саме у борг (хоча саме така інтерпретація наявна у претензії та позовній заяві), а лише містить загальне зобов`язання повернути кошти, що не є тотожним підтвердженню факту укладення договору позики. Спірна розписка містить істотні недоліки, які у своїй сукупності виключають можливість визнання її достовірним та допустимим доказом. Як вже зазначалося у відзиві на позовну заяву, сама по собі розписка, містить виправлення та неточності, не має розшифрування підпису ОСОБА_4 , не містить повних ідентифікаційних даних сторін, містить помилки у паспортних реквізитах, не містить однозначного визначення валюти зобов`язання словами. І хоча у висновку експерта щодо наявних виправлень у словах вказується, що на позитивний висновок вони не впливають і можуть бути пояснені впливом на процес письма в момент написання документу стану природного емоційного хвилювання, характерного для особи при виконанні такого роду документу, важливо підкреслити, що незазначення суми переданих коштів словами та відсутність будь яких ідентифікаційних ознак іншої сторони правочину, окрім ПІБ не дає можливості однозначно встановити ні сторони, ні зміст зобов`язання, що у свою чергу, виключає можливість достовірного визначення істотних умов договору позики. Таким чином, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин, які мають істотне значення для справи, не дослідив у повному обсязі характер правовідносин між сторонами та не визначив їх дійсну правову природу, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та ухвалення необґрунтованого рішення. Суд першої інстанції фактично поклав в основу рішення припущення про існування боргу у розмірі 20 000 доларів США, не встановивши належними та допустимими доказами ані факт передання саме такої суми, ані її валюту. Так, у тексті розписки відсутнє словесне зазначення валюти (доларів США), що є загальноприйнятою практикою для уникнення двозначного тлумачення умов правочину. Натомість, використано лише графічне позначення $, яке не є унікальним і застосовується для позначення різних валют, зокрема долара США, канадського долара, австралійського долара та інших. За таких умов, сам по собі символ не дозволяє достеменно встановити, яку саме валюту сторони мали на увазі при складанні документа. Більше того, позивач не надав жодних додаткових доказів, які б підтверджували, що між сторонами існувала домовленість саме щодо грошового зобов`язання в іноземній валюті, зокрема у доларах США, а не у національній валюті України. У матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження джерела походження у позивача такої значної суми коштів в іноземній валюті, факту її передачі, а також обставин, за яких сторони погодили саме валютне зобов`язання. Натомість, відповідач зазначала, що її мати дійсно отримувала грошові кошти від позивача, однак у значно меншому розмірі та у гривні, бо мала тяжкі обставини у житті, а саме хвороба дитини. Суд першої інстанції безпідставно відхилив ці доводи, не навівши переконливих мотивів їх недостовірності та не співставивши їх із відсутністю доказів з боку позивача. Крім того, як встановлено висновком експерта, текст розписки складався в умовах емоційного напруження ОСОБА_1 та містить численні виправлення і неточності. За таких обставин не можна виключити можливість помилки при зазначенні валюти зобов`язання, зокрема з урахуванням схожості графічного написання позначень валют, що в умовах поспішного написання документа могло призвести до неправильного відображення дійсної суми боргу. Тому спірна розписка не відповідає вимогам до письмової форми правочину та змісту боргової розписки, оскільки не дозволяє однозначно встановити ні факт отримання грошових коштів, ні їх розмір, ні валюту, ні належне волевиявлення ОСОБА_3 на прийняття відповідного зобов`язання. Таким чином, зазначені недоліки у своїй сукупності мають істотний характер та виключають можливість використання спірної розписки як належного, допустимого та достовірного доказу існування грошового зобов`язання, а отже і як підстави для стягнення коштів зі спадкоємця.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Остапенко І.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно оригіналу розписки від 11.08.2010, « ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Диканським РВ УМВС України 15 жовтня 1998 р. ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , отримала від ОСОБА_2 кошти у сумі 20 тисяч $, які зобов`язаний повернути на першу вимогу. 11.08.2010 підпис ОСОБА_3. Факт отримання коштів своєї мами ОСОБА_3 у повному обсязі підтверджую, ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_3 код НОМЕР_4 Октябрським РОВД України 11.08.2010 підпис та прізвище ОСОБА_1 » (т.1 а.с. 188).

Відповідно до висновку експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Асатурова О.М. №СЕ-19/117-25/24580-ПЧ від 29.12.2025, текст розписки від 11.08.2010 виконаний ОСОБА_1 (т.1 а.с. 225-233).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. 01.02.2022 було заведено спадкову справу за №04/2022 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шкляр Ю.В., що слідує із повідомлення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шкляр Ю.В. від 02.06.2022 за №23/02-14 (т.1 а.с. 14-15).

31.05.2022 ОСОБА_2 звернувся із претензією про повернення грошових коштів по борговій розписці від 11.08.2010 до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шкляр Ю.В. (т.1 а.с. 11-13).

02.06.2022 за №23/02-14 приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шкляр Ю.В. повідомив ОСОБА_2 , що його претензія зареєстрована 02.06.2022 у журналі реєстрації вхідних документів за №07/02-14 та в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за порядковим номером №17 та долучена до спадкової справи, а також, що спадкоємцям померлої ОСОБА_3 направлено копію його претензії та у супровідному листі роз`яснено зміст ст.ст. 1281, 1282 ЦК України (т.1 а.с. 14-15).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №359404742 від 21.12.2023, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності частки земельної ділянки, площею 4,57 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5321082600:00:005:0042, за адресою: Полтавська область Диканський район, с/рада Водянобалківська, на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1318, виданого 21.12.2023 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шкляр Ю.В. (т.1 а.с. 18).

Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1318 від 21.12.2023, спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1939 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її донька ОСОБА_1 , 1959 р.н. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з частки земельної ділянки, площею 4,57 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5321082600:00:005:0042, за адресою: Полтавська область Диканський район, с/рада Водянобалківська (т.1 а.с. 19).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №359405008 від 21.12.2023, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності частки земельної ділянки, площею 4,5 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5321082600:00:005:0042, за адресою: Полтавська область Диканський район, с/рада Водянобалківська, на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1319, виданого 21.12.2023 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шкляр Ю.В. (т.1 а.с. 20).

Із свідоцтва про право на спадщину за законом №1319 від 21.12.2023, спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1939 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її донька ОСОБА_1 , 1959 р.н. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з частки земельної ділянки площею 4,57 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5321082600:00:005:0042, за адресою: Полтавська область Диканський район, с/рада Водянобалківська (т.1 а.с. 21).

Також, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №376921737 від 02.05.2024, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, загальною площею 86,8 кв.м, житловою площею 34,5 кв.м, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, серії та номер 637 від 14.07.2023, виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шкляр Ю.В. (т.1 а.с. 26-30).

Таким чином, спадкоємцем майна, належного ОСОБА_3 , є її донька ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку.

13.02.2024 ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу про повернення грошових коштів по розписці від 11.08.2010, яка останньою отримана 14.02.2024 (т.1 а.с. 22-25).

У даному спорі відповідач ОСОБА_1 заперечує факт отримання коштів у борг спадкодавцем ОСОБА_3 , посилаючись на нікчемність та недійсність розписки, зокрема, через відсутність розшифрування підпису ОСОБА_3 , наявність у розписці виправлень, написання її іншою особою, відсутність вказівки про те, що кошти беруться саме в борг.

Однак, вказані заперечення відповідача судом першої інстанції спростовані з огляду на наступне.

Враховуючи, що розписка від 11.08.2010 містить підпис позичальника ОСОБА_3 , що не спростовано відповідачем, зокрема, останньою не ставилося питання щодо належності підпису у розписці ОСОБА_3 під час проведення почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено взяття у борг грошових коштів у розмірі 20 тисяч доларів США ОСОБА_3 у ОСОБА_2 .

Інші доводи відповідача щодо наявності у розписці виправлень, написання її іншою особою, відсутності вказівки про отримання коштів у борг не свідчать, що розписка не містить всіх істотних умов договору.

Дослідивши зміст цієї розписки та її відповідність чинному законодавству, суд першої інстанції вважав, що вона містить усі необхідні умови, притаманні договору позики, а тому доводи відповідача про її нікчемність та недійсність є неспроможними.

Так, зміст розписки є зрозумілим та нею зафіксовано усі основні умови про отримання грошових коштів в позику, на що вказують фрази про отримання коштів у сумі 20 тисяч $ та обов`язок їх повернути на першу вимогу. Під цим змістом розписки стоїть підпис, виконаний ОСОБА_3 , дата отримання коштів, зазначено особу ОСОБА_2 , якому кошти мають бути повернуті. Крім того, у позикодавця до теперішнього часу перебуває оригінал розписки, що свідчить про те, що позика не була повернута, а відсутність відміток на розписці про здійснення платежів свідчить про те, що жодного платежу на погашення позики не здійснено.

Ураховуючи, що саме до обов`язку позивача, як кредитора спадкодавця, належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, а також те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (ч.1 ст. 13 ЦПК України), приймаючи до уваги, що позивач просить стягнути заборгованість у гривнях еквівалентно до долара США, суд першлї інстанції прийшов до висновку про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 545 800 грн (курс долара США відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 05.01.2022 (день відкриття спадщини) становить 27,2976 грн за 1 долар США х 20 000 доларів США).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі №355/385/17 міститься висновок, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

При цьому за правилами частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.

Так, відповідно до статті 1281 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника.

Разом з тим, необхідно враховувати, що оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню позики включаються до складу спадщини, то умови договору позики щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.07.2021 у справі №202/7691/17 зазначено, що «правовідносини, що виникли між позикодавцем і позичальником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між позикодавцем та спадкоємцями позичальника і вирішуються у порядку, передбаченому положеннями статті 1282 ЦК України. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:
- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 у справі №640/6274/16-ц, від 29.01.2020 у справі №496/4363/15-ц, від 15.07.2020 у справі №645/1566/16-ц, від 04.03.2020 у справі №2609/30529/12.

У постанові Великої Палати Верховного Суд від 09.10.2024 у справі №638/1046/14-ц наголошено, що під час вирішення спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника суди для правильного вирішення справи першочергово повинні встановити, чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, тобто чи вчинив кредитор потрібні дії у матеріальних відносинах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2021 у справі №615/473/20 зазначено, що ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦКУ встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Тож, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є стягнення з ОСОБА_1 (як спадкоємиці позичальника ОСОБА_3 ) на користь ОСОБА_2 суми боргу за борговою розпискою від 11.08.2010 у розмірі 792 740 грн.

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З врахуванням викладеного, колегія суддів враховує, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно оригіналу розписки від 11.08.2010, « ОСОБА_3 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Диканським РВ УМВС України 15 жовтня 1998 р. ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , отримала від ОСОБА_2 кошти у сумі 20 тисяч $, які зобов`язаний повернути на першу вимогу. 11.08.2010 підпис ОСОБА_3. Факт отримання коштів своєї мами ОСОБА_3 у повному обсязі підтверджую, ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_3 код НОМЕР_4 Октябрським РОВД України 11.08.2010 підпис та прізвище ОСОБА_1 » (т.1 а.с. 188).

03.10.2025 до Шевченківського районного суду м. Полтави надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Тимошенка Д.В. про призначення судової почеркознавчої експертизи, перед якою поставити питання: 1) Чи виконаний власноручно ОСОБА_1 текст розписки від 11.08.2020 (який викладений у попередньому абзаці) (т.1 а.с.187).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 03.10.2025 клопотання представника відповідача - адвоката Тимошенка Д.В. про поновлення строку на подачу клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи - задоволено. Поновлено представнику відповідача - адвокату Тимошенко Д.В. строк на подачу клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи. Клопотання представника відповідача - адвоката Тимошенка Д.В. про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи - задоволено. Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення експерта поставлено наступні питання: 1) Чи виконаний власноручно ОСОБА_1 текст розписки від 11.08.2010 року наступного змісту: (викладено зміст розписки) (т.1 а.с. 192-193).

Отже, вбачається, що представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Тимошенком Д.В. було заявлено лише одне клопотання щодо призначення судової почеркознавчої експертизи в частині виконання власноручно ОСОБА_1 тексту розписки від 11.08.2010. 
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Тимошенко Д.В. не був позбавлений процесуальної можливості просити суд про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо тексту розписки від 11.08.2010 в частині інших досліджень, на які посилається він в апеляційній скарзі, проте, ним такі клопотання не були заявлені у суді першої інстанції. 

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно висновку експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Асатурова О.М. №СЕ-19/117-25/24580-ПЧ від 29.12.2025, текст розписки від 11.08.2010 виконаний ОСОБА_1 (т.1 а.с. 225-233).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла позичальник ОСОБА_3 

01.02.2022 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шкляр Ю.В. заведено спадкову справу за №04/2022 до майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 14-15).

31.05.2022 ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шкляр Ю.В. із претензією про повернення грошових коштів по борговій розписці від 11.08.2010 (т.1 а.с. 11-13).

02.06.2022 за №23/02-14 приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шкляр Ю.В. повідомив ОСОБА_2 , що його претензія зареєстрована 02.06.2022 у журналі реєстрації вхідних документів за №07/02-14 та в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за порядковим номером №17 та долучена до спадкової справи, а також, що спадкоємцям померлої ОСОБА_3 направлено копію його претензії та у супровідному листі роз`яснено зміст ст.ст. 1281, 1282 ЦК України (т.1 а.с. 14-15).

Як встановлено судом першої інстанції, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1318 від 21.12.2023, спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1939 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її донька ОСОБА_1 , 1959 р.н. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з частки земельної ділянки, площею 4,57 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5321082600:00:005:0042, за адресою: Полтавська область Диканський район, с/рада Водянобалківська (т.1 а.с. 19).

Також, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом №1319 від 21.12.2023, спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1939 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її донька ОСОБА_1 , 1959 р.н. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з частки земельної ділянки площею 4,57 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5321082600:00:005:0042, за адресою: Полтавська область Диканський район, с/рада Водянобалківська (т.1 а.с. 21).

Отже, спадкоємцем майна, належного позичальнику ОСОБА_3 , є її донька ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку.

13.02.2024 ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу про повернення грошових коштів по розписці від 11.08.2010, яка останньою отримана 14.02.2024 (т.1 а.с. 22-25).

Станом на день розгляду справи у суді першої інстанції сума боргу за розпискою від 11.08.2010 позивачу ОСОБА_2 не повернута, оригінал розписки знаходився у позивача ОСОБА_2 та був наданий суду першої інстанції при проведенні експертизи.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у належній формі укладено договір позики від 11.08.2010, зміст якої відповідає чинному законодавству, оскільки містить усі необхідні умови, притаманні договору позики, є зрозумілим, в ній зафіксовано усі основні умови про отримання грошових коштів в позику, на що вказують фрази про отримання коштів у сумі 20 тисяч $ та обов`язок їх повернути на першу вимогу. Під цим змістом розписки стоїть підпис, виконаний ОСОБА_3 , дата отримання коштів, зазначено особу ОСОБА_2 , якому кошти мають бути повернуті, наявність у позикодавця до теперішнього часу оригіналу розписки свідчить про те, що позика не була повернута, а відсутність відміток на розписці про здійснення платежів свідчить про те, що жодного платежу на погашення позики не здійснено.

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсно був укладений договір позики грошових коштів від 11.08.2010, за яким порушені спадкоємцем ОСОБА_1 зобов`язання щодо їх повернення позикодавцю ОСОБА_2 на першу вимогу, тому є підстави для стягнення грошової суму у судовому порядку на підставі ст.ст. 1281,1282 ЦК України.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з того, що боргова розписка від 11.08.2010, за якою ОСОБА_3 11.09.2010 отримала у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 тисяч $, які зобов`язується повернути на першу вимогу, підтверджує укладення між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 саме договору позики. За змістом розписка підтверджує факт передачі ОСОБА_2 вказаної грошової суми ОСОБА_3 та факт отримання її ОСОБА_3 від ОСОБА_2 .

Щодо розміру грошових коштів, які вказані у розписці «20 тисяч $», то ця сума коштів вказана у розписці чітко, без виправлень, таке зазначення суми є зрозумілим та вказує без сумнівів на те, що позичалися гроші саме у валюті 20 тисяч $ (доларів США). 

Доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи наявність між сторонами правовідносин за договором позики, фактично обмежився формальним дослідженням змісту спірної розписки, не встановивши дійсних обставин її складання та реального характеру відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що суд першої інстанції не перевірив та не надав належної оцінки тому, що текст розписки виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою - ОСОБА_1 , що суд повинен був встановити, чи відображає цей документ дійсне волевиявлення спадкодавиці, чи був їй відомий його зміст, а також чи погоджувалася вона саме з такими умовами зобов`язання, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки достовірно розписка підтверджує факт передачі у борг ОСОБА_2 . ОСОБА_3 грошових коштів у розмір 20 тисяч доларів США та факт отримання їх останньою із зобов`язанням повернути їх ОСОБА_2 на першу вимогу.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент складення спірної розписки ОСОБА_3 виповнився 71 рік, у самому документі відсутні будь-які відомості щодо причин, з яких вона особисто не здійснювала його написання, що розписка не містить жодних застережень про наявність у неї фізичних вад, стану здоров`я чи інших обставин, які об`єктивно перешкоджали б самостійному викладенню тексту, що спірна розписка не містить жодних положень про те, що її зміст було доведено до відома ОСОБА_3 , що вона особисто його прочитала, усвідомила та погодилася з викладеними умовами, що за відсутності таких застережень, а також з урахуванням того, що документ складено не позичальником, неможливо достеменно встановити, чи відповідає викладений у ньому зміст дійсній волі ОСОБА_3 , чи був він сформований зі слів інших осіб та без належного усвідомлення нею правових наслідків такого документа, то ці доводи також відхиляються апеляційним судом, оскільки розписка складена особисто ОСОБА_1 , яка за її змістом підтвердила факт отримання коштів її матір`ю в повному обсязі. ОСОБА_1 зазначила дані свого паспорту, поставила дату, свій підпис на розписці та підписала її, що є беззаперечним доказом того, що грошові кошти у вказаній сумі позичалися ОСОБА_3 у ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що зі змісту спірної розписки не вбачається однозначного підтвердження факту передання грошових коштів у борг, що є обов`язковою умовою для виникнення правовідносин позики, що розписка не містить чіткого формулювання про отримання коштів саме у борг, а лише містить загальне зобов`язання повернути кошти, що не є тотожним підтвердженню факту укладення договору позики, то ці доводи не відповідають дійсності, оскільки розписка містить зазначення чітких дій «отримала кошти в сумі» та «зобов`язаний повернути на першу вимогу», що доводить про виникнення саме боргових зобов`язань між позичальником ОСОБА_3 та позикодавцем ОСОБА_2 . 

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна розписка містить істотні недоліки, які у своїй сукупності виключають можливість визнання її достовірним та допустимим доказом, містить виправлення та неточності, не має розшифрування підпису ОСОБА_4 , не містить повних ідентифікаційних даних сторін, містить помилки у паспортних реквізитах, не містить однозначного визначення валюти зобов`язання словами, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки розписка не містить виправлень щодо істотних її умов, в ній чітко вказано, що ОСОБА_3 гроші отримала у розмірі 20 тисяч доларів США та зобов`язується повернути на першу вимогу.
Доводи апеляційної скарги про те, що незазначення суми переданих коштів словами та відсутність будь яких ідентифікаційних ознак іншої сторони правочину, окрім ПІБ, не дає можливості однозначно встановити ні сторони, ні зміст зобов`язання, що у свою чергу, виключає можливість достовірного визначення істотних умов договору позики, то ці доводи спростовуються змістом боргової розписки та не відповідають дійсності. 

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тимошенка Дмитра Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 05 березня 2026 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 серпня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов О. О. Панченко