Справа № 758/4714/26 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 червня 2026 року          м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі
головуючої судді Якимець О.І.
за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,
представника позивача - ОСОБА_3 
представника відповідача - Матвійчук К.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» про стягнення заробітної плати, 

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» у якому просить стягнути середню заробітну плату за третій місяць з дня звільнення у розмірі 105 515,08 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказується, ОСОБА_1 у період з 17.06.2020 по 19.09.2025 працювала у Державному підприємстві «Фінансування інфраструктурних проектів» (ДП «ФІНІНПРО»). 
Зазначається, що з 17.06.2020 по 01.11.2020 позивач працювала на посаді фахівця організаційного відділу ДП «ФІНІНПРО», з 02.11.2020 по 19.09.2025 - на посаді начальника організаційного відділу ДП «ФІНІНПРО».
У позовні зауважується, що Наказом ДП «ФІНІНПРО» № 265-к від 18.09.2025 ОСОБА_1 з 19.09.2025 звільнена з посади начальника організаційного відділу ДП «ФІНІНПРО» у зв`язку зі скороченням її посади внаслідок скорочення чисельності штату ДП «ФІНІНПРО» згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. 
Як наголошується у позові, між Адміністрацією та Трудовим колективом ДП «ФІНІНПРО» був укладений Колективний договір, який діяв на підприємстві з 01.01.2015. До Колективного договору були внесені зміни та доповнення, які діяли на підприємстві з 01.05.2025. Отже, з 01.01.2015 та на момент звільнення позивача на підприємстві діяв Колективний договір з урахуванням внесених змін та доповнень.
У позові вказується, що після звільнення і до теперішнього часу ОСОБА_1 не працевлаштувалась, що підтверджується: відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 , які сформовані засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України; відомостями трудової книжки ОСОБА_1 . З 22.09.2025 ОСОБА_1 зареєстрована як безробітна у Київському міському центрі зайнятості.
Щодо правонаступництва та належного відповідача позивач зазначає наступне:
- відповідно до наказу Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 05.05.2025 № Н-204 «Про реорганізацію Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів», Державне підприємство «Фінансування інфраструктурних проектів» реорганізовано шляхом приєднання до Державного підприємства «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса»;
- внаслідок такої реорганізації ДП «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса» (код ЄДРПОУ 38054466) стало правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків ДП «Фінансування інфраструктурних проектів»;
- наказом Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 11.12.2025 № Н-611, Державне підприємство «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса» перейменовано на Державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури» та затверджено Статут у новій редакції. 
У позові звертається увага на те, що позивач неодноразово зверталась до відповідача із заявами, вимогами про виплату середньої заробітної плати, право на яку передбачено п.2.5. Колективного договору.
Разом з тим, у позові зауважується, що 09.01.2026 ДП «ДБ МАО» сплатило на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за 2 (два) місяці з дня звільнення позивача, протягом яких вона є непрацевлаштованою, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 16.03.2026.
Як вказує позивач, 10.03.2026 вона вкотре звернулась до відповідача із вимогою про здійснення виплати, передбаченої п.2.5. Колективного договору, за 3 (третій) місяць після її звільнення, вкотре надала докази її не працевлаштування протягом цього періоду, просила виплату середньої заробітної плати у розмірі 105 515,08 грн. здійснити у строк до 18.03.2026. Дана вимога 10.03.2026 була направлена на офіційну електронну пошту ДП «ВКІ», зареєстрована відповідачем за вх. 450 від 10.03.2026, але проігнорована відповідачем та не виконана до теперішнього часу. Того ж дня вимога була направлена і на поштову адресу відповідача цінним листом 0420300704386, отримана відповідачем 16.03.2026. 
Таким чином, оскільки всупереч положенням п. 2.5 Колективного договору, станом на дату подачі даної позовної заяви ДП «ВКІ» не здійснило виплату належних позивачу сум у розмірі 105 515,08 грн, остання вимушена звернутись з даним позовом до суду.
14.05.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача зазначив, що заявлені вимоги є безпідставними та не підтверджені належними і допустимими доказами.
У відзиві вказується, що виплата, передбачена пунктом 2.5 Колективного договору ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», не є заробітною платою у розумінні трудового законодавства, а становить додаткову соціально-трудову гарантію, встановлену локальним нормативним актом. 
На думку відповідача, право на отримання середнього заробітку за період до наступного працевлаштування не виникає автоматично лише з факту звільнення працівника, а пов`язане з настанням визначених колективним договором умов, зокрема фактичним не працевлаштуванням особи після звільнення.
Представник відповідача зазначав, що позивач не довела належними доказами відсутність будь-якої оплачуваної діяльності та доходів протягом спірного періоду. При цьому довідки Пенсійного фонду України та документи щодо перебування на обліку в центрі зайнятості, на переконання відповідача, не є достатніми доказами відсутності інших джерел доходу чи здійснення оплачуваної діяльності.
Також у відзиві зауважується, що ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» перебувало у процесі реорганізації, здійснювало значні виплати працівникам у зв`язку зі скороченням штату та виконувало інші фінансові зобов`язання, а позивачу при звільненні вже було виплачено належні суми, зокрема вихідну допомогу та інші компенсаційні виплати.
Крім того, представник відповідача стверджує, що здійснення підприємством виплат за попередні місяці після звільнення не свідчить про безумовне визнання обов`язку щодо здійснення аналогічних виплат у подальшому, оскільки кожна така виплата підлягає окремій оцінці з урахуванням наявності передбачених колективним договором підстав для її здійснення.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 07.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
У судовому засіданні 19.09.2025 учасники справи підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду. 
Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.
Судом вставновлено, між адміністрацією та трудовим колективом ДП «ФІНІНПРО» було укладено колективний договір, який діяв на підприємстві з 01.01.2015.
Відповідно до пункту 2.5 цього колективного договору (зі змінами від 24.04.2025) працівники можуть бути звільнені з підприємства у разі змін в організації виробництва, при скороченні чисельності штату, за власним бажанням працівника та з ініціативи роботодавця. У випадку скорочення чисельності штату працівники персонально попереджаються Адміністрацією про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці. При цьому Адміністрація може, у разі наявності, запропонувати працівникові іншу роботу за фахом, а у разі неможливості, або при відмові працівника від запропонованої йому роботи, останній працевлаштовується самостійно. При звільненні працівника в разі змін в організації виробництва i працi, в тому числi лiквідації, реорганiзацii, банкрутства або перепрофiлювання пiдприємства, установи, органiзацiї, скорочення чисельності або штату працiвникiв, йому одноразово виплачується вихiдна допомога у розмiрi дванадцяти середнiх заробiтних плат і у подальшому середня заробiтна плата за весь перiод до наступного працевлаштування, але не бiлъше нiж за три мiсяцi з дня звiльнення.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у період з 17.06.2020 по 19.09.2025 працювала у Державному підприємстві «Фінансування інфраструктурних проектів» (ДП «ФІНІНПРО»), а саме з 17.06.2020 по 01.11.2020 позивач працювала на посаді фахівця організаційного відділу ДП «ФІНІНПРО», що підтверджується Наказом ДП «ФІНІНПРО» № 122-к від 16.06.2020, та з 02.11.2020 по 19.09.2025 - на посаді начальника організаційного відділу ДП «ФІНІНПРО», що підтверджується Наказом ДП «ФІНІНПРО» № 284-к від 02.11.2020.
Наказом ДП «ФІНІНПРО» № 265-к від 18.09.2025 ОСОБА_1 з 19.09.2025 звільнена з посади начальника організаційного відділу ДП «ФІНІНПРО» у зв`язку зі скороченням її посади внаслідок скорочення чисельності штату ДП «ФІНІНПРО» згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. 
У зазначеному Наказі також вказано наступне:
«2. Відділу фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності здійснити всі необхідні нарахування, виплати та розрахунки згідно вимог чинного законодавства, в тому числі:
- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 17.06.2021 по 16.06.2022 в кількості 14 календарних днів;
- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 17.06.2022 по 16.06.2023 в кількості 14 календарних днів;
- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 17.06.2023 по 16.06.2024 в кількості 14 календарних днів (за період з 01.01.2024);
- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 17.06.2024 по 16.06.2025 в кількості 24 календарних дні;
- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 17.06.2025 по 19.09.2025 в кількості 6 календарних днів;
- вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до статті 44 Кодексу Законів про Працю України;
- винагороду за вислугу років у розмірі 0,8 в долях посадового окладу за 2021 рік;
- винагороду за вислугу років у розмірі 5,0 в долях посадового окладу пропорційно часу, що пропрацювала в цьому календарному році відповідно до пункту 3.5 додатку 4 Колективного договору державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів».
Відповідно до довідки Київського міського центру зайнятості від 05.03.2026, ОСОБА_1 з 22.09.2025 зареєстрована як безробітна у Філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр».
Згідно з наказом Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 05.05.2025 № Н-204 «Про реорганізацію Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів»», Державне підприємство «Фінансування інфраструктурних проектів» реорганізовано шляхом приєднання до Державного підприємства «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса». Було встановлено, що ДП «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса» є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», що реорганізовується. 
З наказу Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 11.12.2025 № Н-611 слідує, що державне підприємство «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса» перейменовано на державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури» та затверджено Статут у новій редакції.
Як вбачається з довідки АТ КБ «Приватбанк» від 16.03.2026, ДП «ДБ МАО» 09.01.2026 сплатило на користь ОСОБА_1 грошові кошти, а саме:
- 81 246,61 грн з призначенням платежу: «Безготівкове зарахування, Державне пiдприємство «Дирекцiя з будiвництва Мiжнародного аеропорту "Одеса». Коментар: Сплата компенсацiї вiдповiдно до п.2.5 Колективного договору ДП "ФIНIНПРО" за листопад 2025 р, ОСОБА_2 »;
- 81 246,61 грн з призначенням платежу: «Безготівкове зарахування, Державне пiдприємство «Дирекцiя з будiвництва Мiжнародного аеропорту «Одеса». Коментар: Сплата компенсацiї вiдповiдно до п.2.5 Колективного договору ДП "ФIНIНПРО" за жовтень 2025 р, ОСОБА_2 ».
Відповідно до листа ДП «Відновлення критичної інфраструктури» № 76 від 09.01.2026 щодо надання розрахунку при звільненні виданого ОСОБА_1 , вбачається, що сума середнього заробітку для всіх копенсаційних розрахунків складає 4 796,14 грн.
10.03.2026 позивач звернулась до відповідача із вимогою про здійснення виплати, передбаченої п.2.5. Колективного договору, за 3 (третій) місяць після її звільнення, просила виплату середньої заробітної плати у розмірі 105 515,08 грн здійснити у строк до 18.03.2026. Дана вимога 10.03.2026 була направлена на офіційну електронну пошту ДП «ВКІ», зареєстрована відповідачем за вх. 450 від 10.03.2026. Того ж дня вимога була направлена і на поштову адресу відповідача цінним листом 0420300704386, отримана відповідачем 16.03.2026. 
Також до матеріалів справи долучено копії: Трудової книжки серії НОМЕР_1 від 21.01.2014 ОСОБА_1 ; індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 з Пенсійного фонду України (Форма ОК-5); індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 з Пенсійного фонду України (Форма ОК-7).
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Це право кореспондується з вимогами ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та ст. 21 Закону України «Про оплату праці».
Згідно з ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Як визначено у ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» /в редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин тут і надалі/ колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та на сторін, які їх уклали. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, й є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Положеннями ст. 13 КЗпП України врегульовано, що зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції, та в колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та інше); встановлення гарантій, компенсацій, пільг тощо.
Статтею 18 КЗпП України передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств, установ, організацій незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, й є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.
Аналогічне положення міститься і в ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди»
Отже, позивач на підставі пункту 2.5 колективного договору має право на виплату йому відповідачем-роботодавцем заробітної плати за три місяці з дня звільнення за рахунок коштів підприємства.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України)
Положеннями ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) /ст. 89 ЦПК України/.
Оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт її звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, поширення на неї дії Колективного договору ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», а також факт непрацевлаштування після звільнення протягом спірного періоду.
Доводи відповідача про те, що надані позивачем відомості з Пенсійного фонду України та довідка центру зайнятості не підтверджують відсутність будь-яких інших джерел доходу, суд відхиляє як такі, що ґрунтуються на припущеннях. Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення позивачем трудової, підприємницької чи іншої оплачуваної діяльності після звільнення.
Посилання відповідача на складний фінансовий стан підприємства, його реорганізацію, значний обсяг виплат іншим працівникам та розмір коштів, виплачених позивачу при звільненні, не можуть бути підставою для невиконання обов`язків, передбачених Колективним договором, положення якого є обов`язковими для сторін трудових правовідносин відповідно до статей 18 КЗпП України та 5 Закону України «Про колективні договори і угоди».
При цьому пунктом 2.5 Колективного договору прямо передбачено, що у разі звільнення працівника у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників йому після виплати вихідної допомоги виплачується середня заробітна плата за весь період до наступного працевлаштування, але не більше ніж за три місяці з дня звільнення.
Матеріалами справи підтверджується, що станом на закінчення третього місяця після звільнення позивач не була працевлаштована, а тому набула право на отримання виплати, передбаченої пунктом 2.5 Колективного договору, за третій місяць з дня звільнення.
Відповідно до листа відповідача № 76 від 09.01.2026 сума середнього заробітку для всіх компенсаційних розрахунків становить 4 796,14 грн. Заявлена позивачем до стягнення сума середньої заробітної плати за третій місяць після звільнення у розмірі 105 515,08 грн відповідає проведеним відповідачем розрахункам та останнім не спростована.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.
У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». 
Таким чином, з відповідача потрібно стягнути 1064,96 грн судового збору в дохід держави.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 280-284, 354, ЦПК України, суд

у х в а л и в:
позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» про стягнення заробітної плати - задовольнити.
Стягнути з Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» на користь ОСОБА_1 заробітну плату передбачену п. 2.5 Колективного договору у розмірі 105 515 (сто п`ять тисяч п`ятсот п`ятнадцять) гривень 08 копійок.
Стягнути з Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» судовий збір у розмірі 1064,96 грн в дохід держави.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч. 2 ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду
Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
відповідач: Державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури», місцезнаходження - місто Київ, вулиця Хотівська, будинок 4-А, код ЄДРПОУ 38054466.

Повний текст судового рішення, з урахуванням перебування судді у відпустці, складено та підписано суддею 10.07.2026.

Суддя О.І. Якимець