ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/8249/26 пров. № А/857/42924/26
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді Пліша М.А.,
суддів Іщук Л.П., Обрізко І.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2026 року (головуючий суддя Костецький Н.В., м. Львів) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,- 
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 (Відповідач-1), Військової частини НОМЕР_1 (Відповідач-2) у якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби у лавах ЗСУ згідно ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», внаслідок виникнення обставин визначених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - необхідності здійснення постійного догляду за дідом – ОСОБА_2 , який є інвалідом ІІ-ї групи на підставі поданого рапорту від 12.01.2026 та доданих до нього підтверджуючих документів;
- зобов`язати уповноважених посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби у лавах ЗСУ згідно ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», внаслідок виникнення обставин визначених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - необхідності здійснення постійного догляду за дідом - ОСОБА_2 , який є інвалідом II ї групи, на підставі поданого рапорту від 12.01.2026 та доданих до нього підтверджуючих документів.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2026 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі поданого рапорту від 12.01.2026.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом ОСОБА_2 , як особою з інвалідністю II групи.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить таке скасувати, та прийняти нове яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі зазначає, що позивач проходить військову службу на посаді офіцерського складу. 12.01.2026 ним було подано по команді рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дідом ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи. Матеріали були оформлені військовою частиною НОМЕР_2 та направлені до військової частини НОМЕР_1 , командир якої відповідно до пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України наділений повноваженнями щодо звільнення військовослужбовців у військових званнях до підполковника включно.
Під час перевірки матеріалів встановлено, що поданий пакет документів не відповідав вимогам чинної на момент його розгляду редакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Додатка 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 №170. Зокрема, був відсутній акт перевірки сімейного стану військовослужбовця, затверджений керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який мав містити інформацію про наявність чи відсутність інших осіб, що здійснюють або можуть здійснювати догляд.
Також із наданих документів вбачалося, що у діда позивача наявні інші члени сім`ї: дочка ОСОБА_3 - родич першого ступеня споріднення, та інший онук ОСОБА_4 - родич другого ступеня споріднення. Документи, які б належним чином підтверджували відсутність цих осіб або їхню потребу у постійному догляді, до матеріалів подання не долучались.
Військова частина НОМЕР_1 також звернула увагу, що акт про встановлення факту догляду від 18.07.2024 №84 не є актом перевірки сімейного стану, передбаченим Додатком 19 до Інструкції №170. Водночас відомості цього акта про те, що позивач нібито фактично здійснює догляд, суперечать об`єктивним даним про безперервне проходження ним військової служби з 15.03.2022 та участь у бойових діях, у тому числі в період складення акта.
За наслідками перевірки матеріали були повернуті без реалізації із зазначенням конкретних недоліків. При цьому військова частина НОМЕР_1 діяла не як відповідач по справі №380/5959/25, а як суб`єкт кадрових повноважень, який зобов`язаний самостійно перевірити наявність передбачених законом підстав для звільнення та належність підтвердних документів.
В основу оскаржуваного рішення суд поклав висновок про те, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі № 380/5959/25 уже встановлено право позивача на звільнення, потребу його діда у постійному догляді та неможливість здійснення такого догляду матір`ю позивача. На цій підставі суд вважав відповідні обставини такими, що не підлягають повторному доказуванню.
Однак військова частина НОМЕР_1 не була стороною, співвідповідачем або третьою особою у справі №380/5959/25, не повідомлялася про її розгляд і не мала можливості подати докази, пояснення чи заперечення. Резолютивна частина постанови від 30.12.2025 не містить жодного припису, адресованого військовій частині НОМЕР_1 , та не визначає її відповідачем. Обов`язок було покладено на командира військової частини НОМЕР_2 , який за розподілом кадрових повноважень не мав компетенції видати наказ про звільнення позивача як офіцера.
Оскаржуване рішення містить посилання на статті 14 і 370 КАС України, статтю 129-1 Конституції України та практику щодо обов`язковості виконання судових рішень. Водночас ці положення не давали суду підстав переносити юридичні наслідки постанови у справі №380/5959/25 на військову частину НОМЕР_1 .
Обов`язковість судового рішення означає обов`язок його адресатів виконати резолютивну частину у визначений судом спосіб. Преюдиційність є окремим процесуальним інститутом і визначає лише випадки, коли певні фактичні обставини можуть не доказуватися повторно. Обов`язковість рішення для всіх осіб на території України не означає, що будь-яка правова оцінка, викладена у мотивувальній частині рішення, автоматично створює обов`язок для суб`єкта, який не був учасником справи, вчинити дії, яких суд йому не приписував.
Військова частина НОМЕР_2 виконала постанову від 30.12.2025 у межах своїх повноважень - підготувала та направила матеріали на розгляд компетентному командиру. Військова частина НОМЕР_1 , отримавши подання, не могла механічно видати наказ про звільнення без перевірки матеріалів, адже стаття 19 Конституції України зобов`язує її діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені законом. Судове рішення, адресоване іншій особі, не усуває обов`язку командира перевірити дотримання вимог спеціального законодавства.
Отже, суд мав самостійно дослідити документи, подані з рапортом від 12.01.2026, встановити їх відповідність чинним на той момент вимогам та оцінити заперечення військової частини НОМЕР_1 . Натомість суд замінив таке дослідження посиланням на правову оцінку в іншій справі, що є прямим порушенням частини сьомої статті 78 КАС України.
Матеріали щодо звільнення позивача надійшли до військової частини НОМЕР_1 у лютому 2026 року і підлягали розгляду за законодавством, чинним на момент прийняття рішення. Проходження військової служби є триваючими правовідносинами, тому нове нормативне регулювання застосовується до них із моменту набрання ним чинності. Такий підхід узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.09.2024 у справі № 120/10413/22.
На дату розгляду рапорту діяла редакція Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за якою звільнення у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення допускається за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо такі члени сім`ї самі потребують постійного догляду, підтвердженого відповідним медичним висновком чи рішенням експертної команди.
Додаток 19 до Інструкції №170 деталізує перелік документів, які подаються з поданням до звільнення. Для зазначеної підстави необхідними є: документи про родинні зв`язки, документи щодо відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення або підтвердження їхньої нездатності здійснювати догляд, акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із відомостями про осіб, які здійснюють або можуть здійснювати догляд, затверджений керівником ТЦК та СП, документ про інвалідність, висновок МСЕК, ЛКК або витяг з рішення експертної команди про потребу в постійному догляді.
Встановлення такого переліку спрямоване на уніфікацію кадрової процедури, достовірну перевірку сімейних обставин і недопущення прийняття рішень на підставі документів довільної форми. Компетентний командир не має права ігнорувати вимоги Інструкції №170 або замінювати передбачені нею документи іншими актами, які не містять необхідної інформації.
Суд першої інстанції не встановив, що позивач надав усі передбачені Додатком 19 документи. Навпаки, суд фактично визнав необов`язковим акт перевірки сімейного стану, пославшись на постанову в іншій справі. 
Серед матеріалів, поданих позивачем, відсутній акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати догляд, затверджений керівником відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Саме цей документ прямо передбачений Додатком 19 до Інструкції №170.
Натомість було подано акт про встановлення факту догляду від 18.07.2024 №84, складений органом місцевого самоврядування. Цей акт має інший предмет, іншу процедуру оформлення і не містить повного комплексу відомостей, необхідних для прийняття кадрового рішення. Він не встановлює у належний спосіб відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення, не перевіряє їхню спроможність здійснювати догляд та не затверджений керівником ТЦК та СП.
Позивач підтверджує свої вимоги посилаючись на Постанову Касаційного адміністративного суду від 27.02.2025 у справі №380/16966/24, якою Акт обстеження, складений працівниками органу місцевого самоврядування, визнано достатнім доказом для підтвердження догляду за особою з інвалідністю, варто зазначити, що дане рішення не є релевантним у даній справі. Дана Постанова суду стосується спірних правовідносин щодо розгляду рапорту на звільнення від 27.06.2024, тобто до внесення змін до Наказу №170, яким визначено перелік документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин як підстави для звільнення з військової служби. Перелік документів додано наказом МОУ від 23.07.2024, який набрав чинності 02.10.2024.
Натомість, ОСОБА_1 вперше оформив рапорт на звільнення 03.10.2024, тобто після внесення змін до Наказу №170, а отже як тоді, так і з останнім рапортом на звільнення з військової служби, відмова щодо якого оскаржується, мав надати повний перелік документів передбачений Додатком 19. Позивач фактично ототожнює правовідносини, які склались в справі №380/16966/24 та правовідносини в даній справі. Проте правовідносини в справі №380/16966/24 не були врегульовані нормами Наказу МОУ №170, суд розглядав правомірність відмови станом на дату подачі рапорту позивача у тій справі, тобто до внесення змін.
Правова позиція, викладена у справі №380/16966/24, сформована за інших фактичних обставин та за іншого нормативного регулювання. На момент подання рапорту у тій справі перелік документів, передбачений Додатком 19 до Наказу МОУ №170, ще не був запроваджений, а відтак висновки суду у зазначеній справі не можуть бути автоматично поширені на правовідносини, що виникли після набрання чинності відповідними змінами. Натомість в даній справі правовідносини, а саме перелік документів необхідних для звільнення регулюється Наказом МОУ №170, який є обов`язковим для всіх військовослужбовців Збройних Сил України, про що було відомо позивачу. Визнання достатніми документів, не передбачених чинним нормативним регулюванням, фактично призведе до створення різних умов реалізації права на звільнення для різних військовослужбовців, що суперечить принципу рівності всіх перед законом. Позивач у відповіді на відзив стверджує, що звертався до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для отримання належного акту встановлення догляду, тобто він розумів та усвідомлював, що цей документ є визначальним для прийняття рішення щодо його звільнення. Проте підтверджень звернення до відповідного ТЦК та СП не надає. Разом з тим, всупереч Наказу №170 позивач прагне зобов`язати відповідача прийняти рішення про його звільнення на підставі документів, які не передбачені чинними нормативно-правовими актами, що регулюють питання проходження військової служби. Позивач стверджує, що Акт про встановлення догляду, складений представниками органів місцевого самоврядування є належним документом для підтвердження догляду, ігноруючи при цьому вимоги Наказу МОУ №170, та не надаючи підтвердження, що ним вживались заходи щодо скасування або визнання нечинними вимог даного Наказу. 
Відповідач діяв відповідно до вимог чинного нормативного регулювання, яке було обов`язковим для застосування на момент розгляду рапортів позивача, а тому підстави для визнання оскаржуваного рішення протиправним відсутні.
Проте суд першої інстанції проігнорував зазначені доводи відповідача.
У діда позивача є дочка ОСОБА_3 , яка належить до першого ступеня споріднення. Її проживання за кордоном саме по собі не припиняє сімейно-правовий статус, не підтверджує юридичну або фактичну неможливість організувати догляд та не є обставиною, прирівняною законом до потреби цієї особи у постійному догляді. Для застосування винятку необхідний передбачений законом медичний висновок щодо самої дочки або належні документи про її відсутність, яких у матеріалах подання не було.
Також військовою частиною було зазначено про наявність іншого онука - ОСОБА_4 , який є членом сім`ї другого ступеня споріднення. Суд відхилив цей довід лише з мотивів ненадання відповідачем додаткових доказів до суду. Проте саме відсутність передбаченого Інструкцією акта перевірки сімейного стану унеможливила належне документальне встановлення кола осіб, які можуть здійснювати догляд. Негативні наслідки неподання позивачем обов`язкового документа суд безпідставно переклав на відповідача.
До подання було долучено витяг із протоколу ЛКК №62 від 24.06.2024, у якому зазначено, що особа «потребує сторонньої допомоги». Однак закон та Додаток 19 до Інструкції № 170 вимагають висновок про потребу у постійному догляді. Поняття «стороння допомога» та «постійний догляд» не є тотожними: перше не визначає інтенсивність, безперервність і періодичність необхідної підтримки.
Форма 080-4/о №221 щодо потреби в отриманні соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі також не містить чіткого висновку про необхідність саме постійного догляду та не визначає його періодичність. Виписка за формою 027/о є випискою з медичної карти та не належить до переліку документів, якими Додаток 19 передбачає підтвердження потреби в постійному догляді. Вона не є висновком ЛКК, МСЕК або витягом із рішення експертної команди.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань. 
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №380/5959/25 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.09.2025 у справі №380/5959/25 та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом – ОСОБА_2 , як особою з II групою інвалідності.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом – ОСОБА_2 , як особою з II групою інвалідності.
У зв`язку із цим, 12.01.2026 позивач подав «по команді» до командира Військової частини НОМЕР_3 рапорт з додатками щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Вказаний рапорт було погоджено командиром Військової частини НОМЕР_3 та разом із відповідним поданням передано на розгляд вищого командування Військової частини НОМЕР_1 .
Листом від 07.04.2026 №1626/7991 Військова частина НОМЕР_2 повідомила позивача про те, що прийняття рішення про звільнення з військової служби осіб офіцерського складу належить до компетенції військової частини НОМЕР_1 .
У листі, зокрема, зазначено, що Військовою частиною НОМЕР_1 повернуто рапорт позивача на доопрацювання. Із доданих до рапорту документів встановлено, що у дідуся позивача наявний родич першого ступеня споріднення, який зобов`язаний здійснювати догляд за ним – дочка ОСОБА_3 , а також родич другого ступеня споріднення, інший внук – ОСОБА_5 .
Крім цього, у переліку документів відсутній акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який є обов`язковим документом для даної підстави на звільнення з військової служби.
Акт про встановлення факту догляду від 18 липня 2024 року №84 не є належним документом, який підтверджує здійснення догляду військовослужбовцем, та не замінює Акт перевірки сімейного стану, затверджений керівником ТЦК та СП. Разом із тим варто зазначити, що даний акт не є актом встановленої форми та не підтверджує наявність/відсутність інших осіб, які відповідно до законодавства зобов`язані здійснювати догляд, а лише встановлює факт, громадянин ОСОБА_1 дійсно здійснює догляд за своїм дідусем (проте у зв`язку із перебуванням на військовій службі викликає сумнів достовірності зазначеного у даному акті).
Також у листі зазначено, що в якості підтвердження потреби в постійному догляді за дідусем, надано витяг з протоколу ЛКК №62 від 24.06.24, разом із тим у даному протоколі зазначено «потребує сторонньої допомоги”, дане поняття не є тотожним «постійному сторонньому догляду”, так як не визначено періодичність даного догляду, а також допомога не є тотожною догляду. Форма 080-4/о №221 про потребу в отриманні соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі також не містить інформації про періодичність необхідного догляду. Виписка Форми 027/о не є належним документом для підтвердження догляду, даний документ не є висновком ЛКК, МСЕК чи витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Також відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного(стаціонарного) хворого” затвердженої наказом МОЗ України від 14.02.2012 №110 У пункті 8 вказуються необхідні лікувальні і трудові рекомендації. Для працюючи^ осіб необхідно вказати терміни тимчасової непрацездатності. Проте у пункті 8 даної виписки відсутні рекомендації з постійного стороннього догляду.
Окремо у листі звернуто увагу позивача на те, що військова частина НОМЕР_2 виконала постанову Восьмого; апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року у справі № 380/5959/25 в межах наданих їй законодавством повноважень, шляхом підготовки матеріалів та скерування і подання на звільнення позивача вищому командуванню, військовій частині НОМЕР_1 . Оскільки військова частина НОМЕР_1 не була залучена відповідачем у справі № 380/5959/25, в резолютивній частині постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року у справі № 380/5959/25 відсутні будь-які згадування зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 до вчинення дій - зазначена постанова не створила для військової частини НОМЕР_1 будь-яких юридичних наслідків, а за результатами опрацювання вашого рапорту з додатками встановлено відсутність підстав для звільнення з військової служби.
Вважаючи протиправними такі дії відповідачів щодо не звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,- за її межами.
Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до ч. ч. 4, 7 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.
Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Яку же зазначалось вище рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.09.2025 у справі №380/5959/25 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_4 , військової частини НОМЕР_5 про зобов`язання вчити дії, зокрема, щодо зобов`язання уповноважених посадових осіб Міністерства оборони України та безпосередньо уповноважених посадових осіб ВЧ НОМЕР_2 звільнити позивача з лав ЗСУ в порядку демобілізації, згідно ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», внаслідок виникнення щодо нього обставин визначених абзацом 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - необхідності здійснення постійного догляду за його дідом – ОСОБА_2 , який є інвалідом ІІ-ї групи, на підставі поданого з його боку рапорту від 03.10.2024 та доданих до нього підтверджуючих документів.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №380/5959/25 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.09.2025 у справі №380/5959/25 та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом – ОСОБА_2 , як особою з II групою інвалідності.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом – ОСОБА_2 , як особою з II групою інвалідності.
У вказаній постанові суд апеляційної інстанції встановив, що позивач звернувся з рапортом від 03.10.2024 до командира військової частини НОМЕР_2 , в якому просив про звільнення з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 12.05.1992 - через сімейні обставини або з інших поважних причин, а саме: необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю І або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо Інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Однак, відповідно до листа №1629/1923 від 14.10.2024 військовою частиною надано відповідь на рапорт від 03.10.2024 та зазначено що факт проживання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , яка проживає та займається підприємницькою діяльністю у м. Оліва Королівства Іспанія, не можна вважати підставою не здійснювати догляд за батьком.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що до матеріалів справи долучено відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19/97097-25-Вих від 09.12.2025 на адвокатський запит № б/н від 08.12.2025 згідно якої слідує, що ОСОБА_3 перебувала на території України 06.09.2018. Після цієї дати ОСОБА_3 до України не повернулась.
Також до матеріалів справи долучена копія нотаріально завіреної заяви ОСОБА_3 від 18.11.2025 та її переклад на українську мову з якої встановлено, що ОСОБА_3 останній раз їздила в Україну 05.08.2018 і покинула територію України 06.09.2018. ЇЇ батько ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 інвалід ІІ групи за станом здоров`я та потребує постійного догляду. Повертатися до України не має наміру та можливості, відтак не може здійснювати постійний догляд за своїм батьком. ЇЇ мати померла. З родичів другого ступеня споріднення є лише її син ОСОБА_1 , який може здійснювати постійний догляд з ОСОБА_6 . Родичів третього ступеня споріднення немає.
Суд апеляційної інстанції виснував, що фізична наявність дочки, ОСОБА_3 , яка не проживає з батьком однією сім`єю, не є членом його сім`ї, а з тверджень позивача постійно проживає в іншій країні вказує на ту обставину, що з об`єктивних причин дочка не має змоги і можливості здійснювати (а батько отримувати) відповідний догляд.
Суд вважав достатньою підставою для звільнення позивача з військової служби за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, а відтак протиправними дії щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби. Матеріалами справи підтверджується, що мати позивача із 2015 року проживає за кордоном, у м. Оліва Королівства Іспанія, відтак не здійснює догляду за батьком в силу таких обставин.
Колегія суддів звернула увагу на той факт чи може хтось із родичів першого та другого ступенів споріднення фактично здійснювати догляд за батьком. Під час розгляду справи інших родичів судом не встановлено. Так як ОСОБА_3 , мати позивача, із вересня 2018 року перебуває за кордоном, суд зробив висновок, що така не здійснює догляд за батьком, який є інвалідом ІІ групи та потребує постійного догляду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на те, що Восьмим апеляційним адміністративним судом у постанові від 30.12.2025 у справі №380/5959/25 встановлено факт наявності у позивача права на звільнення з військової служби за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом ОСОБА_2 , як особою з інвалідністю ІІ групи, та неможливістю здійснення такого догляду матір`ю позивача ОСОБА_3 , вказані обставини не потребують доказування при розгляді даної справи.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне вказати, що покликання апелянта на ту обставину, що військова частина НОМЕР_1 не була стороною, співвідповідачем або третьою особою у справі №380/5959/25, не повідомлялася про її розгляд і не мала можливості подати докази, пояснення чи заперечення, а резолютивна частина постанови від 30.12.2025 не містить жодного припису, адресованого військовій частині НОМЕР_1 , та не визначає її відповідачем, тому право позивача на звільнення з військової служби за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом ОСОБА_2 , як особою з інвалідністю ІІ групи, та неможливістю здійснення такого догляду матір`ю позивача ОСОБА_3 , вказані обставини не потребують доказування при розгляді даної справи встановлене Восьмим апеляційним адміністративним судом у справі №380/5959/25 не має преюдиції у цій справі не заслуговують на увагу з огляду на наступне. 
Як уже вказувалось вище, відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Спірна обставина, як то право на звільнення з військової служби встановлена у справі №380/5959/25 саме щодо ОСОБА_1 , позивача у даній справі, тобто особи, стосовно якої встановлено ці обставини, що відповідає приписам ч.4 ст. 78 КАС України. 
Відтак не залучення військової частини НОМЕР_1 співвідповідачем або третьою особою у справі №380/5959/25 не може слугувати підставою для не врахування висновків, викладених судом апеляційної інстанції у справі №380/5959/25.

З урахуванням вказаного, вирішуючи спір, суд першої інстанції підставно відхилив твердження відповідача-2 про те, що подані позивачем витяг з протоколу ЛКК №62 від 24.06.2024 та форма 080-4/о №221 не містять інформації про «постійний сторонній догляд» та про періодичність необхідного догляду.
Крім цього, суд правильно вважав безпідставними доводи відповідача-2 про наявність у діда позивача родича першого ступеня споріднення – його доньки ОСОБА_3 , яка може здійснювати догляд, оскільки, як зазначено вище, судом апеляційної інстанції у постанові від 30.12.2025 у справі № 380/5959/25 вже надано оцінку таким обставинам та встановлено, що ОСОБА_3 не може здійснювати догляд за батьком.
Аналогічно, матеріали справи не містять жодних даних щодо родича другого ступеня споріднення – іншого внука ОСОБА_4 , та про його можливість здійснювати догляд. Лише у відповіді на відзив позивач самостійно визнав наявність внука ОСОБА_4 , зазначивши, що при цьому, що останній не володіє українською мовою не перебуває на території України та не має навичок для здійснення догляду за дідом.
Згідно матеріалів справи, 12.01.2026 позивач повторно подав «по команді» до командира Військової частини НОМЕР_3 рапорт з додатками про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм дідом ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду.
При цьому, позивач долучив до рапорту, в тому числі постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №380/5959/25, якою встановлено його право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Конституційний Суд України, на підставі аналізу статей 3, 8, частин 1 та 2 статті 55, частин 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 №2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Отже, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Таким чином, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.
Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 23.04.2020 у справі №560/523/19, від 01.02.2022 у справі 420/177/20, від 18.05.2022 у справа №140/279/21, від 06.11.2025 у справі №160/13963/23.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач-2, при розгляді рапорту позивача від 12.01.2026 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, не врахував правові висновки щодо наявності права у позивача на звільнення з військової служби, викладені у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №380/5959/25, які є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2026 року у справі №380/8249/26 - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя | | М.А. Пліш
судді | | Л. П. Іщук
| | І. М. Обрізко