ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 456/253/22
провадження № 61-6231св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ситнік О. М.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2023 року під головуванням судді Микитина В. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» про визнання недійсним договору оренди, усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання її повернення,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У січні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила: 
- визнати недійсним договір оренди землі від 01 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» на право користування земельною ділянкою площею 0,6195 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0643, яка розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області; 
- усунути перешкоди в користуванні шляхом зобов`язання ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син»повернути ОСОБА_1 належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,6195 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0643, розташовану в межах території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області. 
2. Позов обґрунтовувала тим, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,6195 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0643. Позивачка дізналась, що вказану земельну ділянку використовує ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син», яка заявляє, що між ними 01 лютого 2019 року укладено договір оренди вказаної земельної ділянки та ніби-то згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки від 01 лютого 2019 року нею така передана відповідачу. З отриманих ксерокопій договору оренди землі від 01 лютого 2019 року та акта приймання-передачі від 01 лютого 2019 року виявила, що вказані документи підписані не нею, а іншою особою. Оскільки вона вказаний договір оренди землі не підписувала та її волевиявлення на укладення такого договору не було, просила такий договір оренди землі визнати недійсним. 
3. Також, зазначаючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року (справа № 145/2047/16-ц), вказала, що в даному випадку ефективним способом захисту права, яке позивачка як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
4. Стрийський міськрайонний суд Львівської області рішенням від 20 жовтня 
2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
5. Усунув ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 0,6195 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0643, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованою на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, шляхом зобов`язання ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» повернути ОСОБА_1 .
6. В задоволенні решти позовних вимог відмовив. 
7. Вирішив питання розподілу судових витрат.
8. Стрийський міськрайонний суд Львівської області додатковим рішенням 
від 03 листопада 2023 року стягнув з ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» на користь ОСОБА_1 8 584 (вісім тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) грн 70 коп. на відшкодування судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу та витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
9. Львівський апеляційний суд постановою від 26 березня 2024 року апеляційну скаргу ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2023 року залишив без задоволення.
10. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 
2023 року залишив без змін.
11. Апеляційну скаргу ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» на додаткове рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада 2023 року - задовольнив частково.
12. Додаткове рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада 2023 року в частині стягнення з ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в цій частині - відмовив. 
13. Додаткове рішення в частині стягнення з ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» на користь ОСОБА_1 витрат за проведення експертизи в розмірі 3 584 грн 70 коп. залишив без змін.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
14. У квітні 2024 року представник ПП «ПАФ «Батько і Син» - адвокат Галушко О. І. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2024 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
15. Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування cудами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 04 липня 2018 року у справі 
№ 653/1096/16-ц, від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17, від 18 листопада 2019 року у справі № 910/16750/18, від 12 травня 2020 року у справі № 911/991/19, від 27 травня 2020 року у справі № 910/1310/19, від 14 липня 2021 року у справі 
№ 911/1442/19, від 21 червня 2022 року у справі № 911/3276/20, від 05 липня 
2022 року у справі № 922/2469/21, від 16 вересня 2022 року у справі № 913/703/20, від 14 вересня 2023 року у справі № 910/4725/22, від 05 травня 2023 року у справі 
№ 920/659/22, від 30 січня 2024 року у справі № 916/542/18, від 28 лютого 2024 року у справі № 136/2517/18, від 06 березня 2024 року у справі № 193/148/21, від 17 квітня 2024 року у справі № 741/1183/21; постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі 
№ 338/180/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 26 жовтня 
2022 року у справі № 227/2530/19.
16. У поданій касаційній скарзі заявник вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли незаконного та необґрунтованого висновку щодо неукладеності договору оренди земельної ділянки від 01 лютого 2019 року. Адже позивачка зверталася до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовом до відповідача про розірвання спірного договору, де вона визнала та підтвердила, що між нею та відповідачем існують правовідносини на підставі вказаного правочину. На виконання умов договору позивачка передала, а відповідач прийняв у користування належну їй на праві власності земельну ділянку, за що у 2019 році вона отримала від відповідача орендну плату.
17. Тому заявник вважає, що рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2021 року у справі № 456/1627/21 (про розірвання договору оренди) має преюдиційне значення, оскільки воно ухвалено за результатами розгляду справи між тими самими сторонами та щодо того самого предмета.
18. Крім того, судами було задоволено позовні вимоги позивачки в частині усунення перешкод у здійсненні права користування спірною земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача повернути її. Заявник вважає, що вказаний спосіб захисту є неналежним та не узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22.
19. Відповідач з лютого 2019 року користується земельною ділянкою позивачки на підставі договору оренди землі від 01 лютого 2019 року, а право оренди відповідача належним чином зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
20. Отже, належним способом захисту особи, яка стверджує про неукладеність договору оренди земельної ділянки, на підставі якого проведено державну реєстрацію речового права, є вимога про визнання відсутнім права оренди, а не вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом його повернення (негаторний позов).
21. Таким чином, встановивши обрання позивачкою неналежного та неефективного способу захисту порушеного права, суди попередніх інстанцій повинні були відмовити у задоволенні позову саме з цих підстав.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
22. Верховний Суд ухвалою від 24 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Стрийського міськрайонного суду Львівської області.
23. 15 липня 2024 року цивільна справа № 456/253/22 надійшла до Верховного Суду.
24. Верховний Суд ухвалою від 10 листопада 2025 року зупинив касаційне провадження у цій справі.
25. Верховний Суд ухвалою від 28 липня 2026 року поновив касаційне провадження у цій справі.
Фактичні обставини справи
26.  ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,6195 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0643, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області.
27. 01 лютого 2019 року було укладено договір між ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син» та ОСОБА_1 оренди землі б/н, а саме: земельної ділянки площею 0,6195 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0643, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області.
28. Земельна ділянка на підставі вказаного договору оренди землі повинна бути передана у користування відповідача на підставі акта приймання-передачі об`єкта оренди від 01 лютого 2019 року.
29. За умовами договору укладений строком на 15 років. Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 7 434 грн (пункт 5 договору). Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік, у тому числі 892 грн в грошовій формі або в натуральній формі (продукцією, вирощеною орендарем). У випадку, якщо орендна плата вноситься у натуральній формі, ціна продукції встановлюється на рівні ціни, за якою орендар продає аналогічну продукцію третім особам (пункт 8 договору). Орендна плата вноситься в такі строки: щороку до 30 грудня за весь рік оренди земельної ділянки (пункт 10 договору).
30. Звертаючись до суду з позовом, позивачка стверджувала, що зазначений договір оренди від 01 лютого 2019 року вона не підписувала та її волевиявлення на укладення такого договору не було, тому такий договір оренди землі необхідно визнати недійсним.
31. В ході розгляду справи було призначено почеркознавчу експертизу.
32. Згідно із висновком судового експерта за результатами проведення 
судово-почеркознавчої експертизи № 488-Е від 23 березня 2023 року, підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані у графі «Орендодавець: громадянин ОСОБА_1 » у договорі оренди землі від 01 лютого 2019 року за кадастровим номером земельної ділянки 4625380800:06:000:0643 та акті приймання-передачі об`єкту оренди (земельної ділянки), виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позиція Верховного Суду
33. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
34. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
35. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
36. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
37. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
38. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
39. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
40. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
41. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)). 
42. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). 
43. Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного 
права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання 
матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду 
від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). 
44. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється у тому, що загальні засади (принципи) є за своєю суттю нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі 
№ 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 
2022 року у справі № 214/7462/20). 
45. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). 
46. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою. 
47. У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
48. Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
49. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). 
50. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
51. У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. 
52. Відповідно до частини першої статті 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
53. Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
54. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідне орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. 
55. У частинах першій та шостій статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. 
56. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. 
57. У статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачена письмова форма договору оренди землі. 
58. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. 
59. Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України). 
60. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
61. За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
62. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України від 01 липня 
2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. 
63. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18)). 
64. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі 
№ 227/3760/19 (провадження № 14-79цс21) зазначила, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження 
№ 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. 
65. Задовольняючи негаторний позов, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що ОСОБА_1 не підписувала договір оренди землі від 01 лютого 
2019 року та акт приймання-передавання земельної ділянки, а тому не виявляла волі на передання належної їй земельної ділянки в оренду ПП «Приватна агрофірма «Батько і Син». Відповідно сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, у зв`язку із чим такий договір є неукладеним. 
66. Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке. 
67. Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. 
68. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. 
69. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі 
№ 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). 
70. Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес судовому захисту та чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту. В іншому випадку у позові слід відмовити. 
71. Таким чином, ефективний спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права та характеру його порушення, а також забезпечувати реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду. 
72. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). 
73. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
74. У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що визнання правочину неукладеним не є самостійним способом захисту цивільних прав та інтересів, установленим законом. Якщо власник земельної ділянки заперечує факт укладення договору оренди, він вправі захищати своє право шляхом пред`явлення негаторного позову, а питання щодо укладеності чи неукладеності договору підлягає вирішенню судом під час розгляду спору про захист порушеного права. 
75. Установивши на підставі належних і допустимих доказів, зокрема висновку судової почеркознавчої експертизи, що ОСОБА_1 не підписувала спірний договір оренди землі та акт приймання-передавання земельної ділянки, а отже, не виявляла волі на передання належної їй земельної ділянки в оренду, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про неукладеність спірного договору. 
76. За таких обставин суди правильно керувалися тим, що належним та ефективним способом захисту порушеного права власника є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення власнику на підставі статті 391 ЦК України, оскільки саме такий спосіб захисту забезпечує повне та реальне поновлення порушеного права. 
77. Доводи касаційної скарги про те, що позивач отримувала орендну плату та раніше зверталася до суду з позовом про розірвання договору оренди, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій. 
78. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2026 року у справі 
№ 456/252/22 (провадження № 14-75цс25), до вирішення якої було зупинено касаційне провадження у цій справі, зазначила, що саме собою отримання власником земельної ділянки орендної плати не може свідчити про укладення договору оренди землі, оскільки відповідно до частини другої статті 205 ЦК України конклюдентними діями може підтверджуватися лише вчинення правочину, для якого законом не встановлено обов`язкової письмової форми. Натомість договір оренди землі підлягає обов`язковому письмовому оформленню. 
79. Установивши, що ОСОБА_1 не підписувала договір оренди землі та акт приймання-передавання земельної ділянки, а отже, не виявляла волі на передання земельної ділянки в оренду, суди дійшли обґрунтованих висновків, що отримання нею одноразового платежу за 2019 рік не може розцінюватися як вчинення конклюдентних дій, спрямованих на укладення договору оренди землі, або як схвалення його умов. 
80. Сам собою факт користування відповідачем земельною ділянкою та здійснення ним певних платежів також не може свідчити про укладення договору за відсутності волевиявлення власника земельної ділянки на передання її в оренду строком на 15 років. 
81. Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). 
82. Зазначена доктрина може застосовуватися лише за наявності поведінки особи, яка об`єктивно створила у контрагента обґрунтовані очікування щодо існування та виконання відповідного правочину. Водночас у цій справі встановлено відсутність волевиявлення позивача на укладення договору оренди землі. Після з`ясування факту використання її земельної ділянки відповідачем ОСОБА_1 послідовно оспорювала правомірність такого користування, спочатку звернувшись із позовом про розірвання договору оренди, а надалі - із цим позовом. 
83. Сам факт подання позову про розірвання договору за конкретних обставин цієї справи не може розцінюватися як безумовне підтвердження існування належно укладеного договору чи схвалення його умов, оскільки, як установили суди, підпис від імені позивача у спірному договорі виконаний іншою особою. 
84. Безпідставними є також доводи заявника про преюдиційне значення рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2021 року у справі № 456/1627/21. 
85. За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України преюдиційне значення мають лише ті обставини, які були предметом безпосереднього дослідження суду та щодо яких у судовому рішенні сформульовано відповідні висновки. 
86. Під час розгляду справи № 456/1627/21 суд не досліджував питання належності підписів у договорі оренди землі та акті приймання-передавання земельної ділянки, а також не перевіряв доводи позивача про їх підроблення. У межах зазначеної справи суд вирішував виключно питання наявності чи відсутності підстав для розірвання договору оренди у зв`язку із систематичною несплатою орендної плати. 
87. Тому суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано керувалися тим, що рішення у справі № 456/1627/21 не має преюдиційного значення для вирішення питання про укладеність або неукладеність спірного договору оренди землі. 
88. Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про те, що належним способом захисту у цій справі була вимога про визнання відсутнім права оренди, а не негаторний позов. 
89. У постанові від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження 
№ 14-75цс25) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник земельної ділянки у разі створення перешкод у користуванні та розпорядженні належним йому майном вправі самостійно визначити спосіб захисту залежно від характеру порушення його права. Зокрема, такий захист може здійснюватися шляхом пред`явлення вимог про повернення земельної ділянки, визнання відсутнім права оренди, скасування державної реєстрації речового права або шляхом поєднання таких вимог. 
90. Отже, вимога про визнання відсутнім права оренди не є єдиним належним способом захисту права власника земельної ділянки. 
91. З огляду на характер порушеного права, установлені судами обставини цієї справи та заявлені позовні вимоги суди обґрунтовано визнали належним та ефективним способом захисту усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення власнику. 
92. Тому посилання заявника на висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладені у постановах від 19 лютого 
2024 року у справі № 567/3/22 та від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22, колегія суддів відхиляє, оскільки правові висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25), мають пріоритет та підлягають застосуванню під час вирішення цього спору. 
93. Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують установлених судами обставин справи та правильності висновків про відсутність волевиявлення позивача на укладення спірного договору оренди землі, у зв`язку з чим суди обґрунтовано задовольнили позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення власнику. 
94. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
95. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
96. Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
97. Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
98. Оскільки Верховний Суд ухвалою від 24 червня 2024 року зупинив виконання оскаржуваних судових рішень, то необхідно поновити їх виконання.
Щодо судових витрат 
99. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
100. Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» залишити без задоволення.
2. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 
2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2024 року залишити без змін.
3. Поновити виконання рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду 
від 26 березня 2024 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. В. Литвиненко |
| Є. В. Петров |
| О. М. Ситнік |