ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1580/26 Справа № 201/2499/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Пищиди М.М.
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю. 
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 23 вересня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат,-
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 21 грудня 2006 року між АКБ «Укрсиббанк» правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11099875000 відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 48 400,00 доларів США строком до 20 грудня 2027 року зі сплатою за користування кредитними коштами 11,3% річних.
В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 11099875000 між Банком та ОСОБА_2 21 грудня 2006 року був укладений договір поруки № 11099875000/П, відповідно до умов якого, остання зобов`язалась відповідати за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору № 11099875000.
Також, 21 січня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11281061000 відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 95950,00 доларів США строком до 20 січня 2015 року зі сплатою за користування кредитними коштами 13,90% річних.
В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 11281061000 між Банком та ОСОБА_2 21 січня 2008 року був укладений договір поруки № 11281061000/П, відповідно до умов якого, остання зобов`язалась відповідати за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору № 11281061000.
Банк виконав свої зобов`язання за Кредитним договором у повному обсязі, надавши Позичальнику обумовлено у договорах суму грошових коштів втім, попри взяті на себе зобов`язання Позичальник не виконував умови Кредитних договорів в частині своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитними договорами строки, що призвело до утворення заборгованості.
02 листопада 2009 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення по цивільній справі №2-5042/09 за позовом Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Зазначеним рішенням суд стягнув солідарно з відповідачів на користь ПАТ „УкрСиббанк" заборгованість за Кредитним договором в розмірі 541791,41 грн.
Для примусового виконання рішення суду видано виконавчі листи.
13 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №2 відповідно до умов якого, ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», зокрема і за договорами про надання споживчого кредиту № 11099875000 від 21.12.2006 р., № 11281061000 від 21.01.2008 р. та договорами поруки 11099875000/П від 21.12.2006 р., № 11281061000/П від 21.01.2008 р.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2012 року замінено стягувача у виконавчому провадженні при примусовому виконанні рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.11.2009 року по справі №2-5042/09 з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей Колект».
З моменту ухвалення Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішення від 02.11.2009 року по справі № 2-5042/09, відповідачами зобов`язання зі сплати заборгованості не виконувалось, а видані для примусового виконання рішення виконавчі листи були повернуті стягувачу без виконання, за якими стягнення не проводилось, що відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України є підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суми простроченого грошового зобов`язання.
Враховуючи вищевикладене позивач просив суд: 
стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ»: суму 3 % річних в розмірі 79 621,06 грн та суму інфляційних втрат в розмірі 262 727,65 грн; 
вирішити питання судових витрат.
Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 23 вересня 2025 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат - залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося з апеляційною скаргою.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та вважає, що висновки викладені в судовому рішенні не відповідають дійсним обставинам справи.
З урахуванням викладеного, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Судом встановлено, що 21 грудня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11099875000 відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 48 400,00 доларів США строком до 20 грудня 2027 року зі сплатою за користування кредитними коштами 11,3% річних (а.с. 8-11).
В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 11099875000 між Банком та ОСОБА_2 21 грудня 2006 року був укладений договір поруки № 11099875000/П, відповідно до умов якого, остання зобов`язалась відповідати за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору № 11099875000 (а.с.12-14).
Також, 21 січня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11281061000 відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 95950,00 доларів США строком до 20 січня 2015 року зі сплатою за користування кредитними коштами 13,90% річних.
В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 11281061000 між Банком та ОСОБА_2 21 січня 2008 року був укладений договір поруки № 11281061000/П, відповідно до умов якого, остання зобов`язалась відповідати за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору № 11281061000 (а.с 15).
02 листопада 2009 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення по цивільній справі №2-5042/09 за позовом Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Зазначеним рішенням суд стягнув солідарно з відповідачів на користь ПАТ „УкрСиббанк" заборгованість за Кредитним договором в розмірі 541791,41 грн (а.с. 20).
Для примусового виконання рішення суду видано виконавчі листи.
13 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №2 відповідно до умов якого, ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», зокрема і за договорами про надання споживчого кредиту № 11099875000 від 21.12.2006 р., № 11281061000 від 21.01.2008 р. та договорами поруки 11099875000/П від 21.12.2006 р., № 11281061000/П від 21.01.2008 р (а.с. 15-19).
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2012 року замінено стягувача у виконавчому провадженні при примусовому виконанні рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.11.2009 року по справі №2-5042/09 з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» (а.с. 13).
Постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпровського міського управління юстиції від 23 грудня 2013 року у виконавчому провадженні № 32565718 виконавчий лист № 2-5042-2009 виданий 14 січня 2010 року було повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47, 50 закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 22).
З моменту ухвалення Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішення від 02.11.2009 року по справі № 2-5042/09, відповідачами зобов`язання зі сплати заборгованості не виконано.
Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань.
Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2012 року.
Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:
натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі №757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18).
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду від 02 листопада 2009 року про стягнення з відповідачів суми заборгованості не виконане та на примусовому виконанні не перебуває, оскільки постановою державного виконавця від 23 грудня 2013 року повернуто на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (який діяв на час повернення». 
Відповідно до п. 1 частини першої статті 21 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі – Закон №606-XIV) в редакції, чинній на час набрання рішенням законної сили, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років.
Відповідно частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, у редакції, що діяла на час набрання судовим рішенням законної сили, строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, пред`явленням виконавчого документа до виконання.
Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується (ч. 2 ст. 22 Закону №606-XIV).
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу (ч. 3 ст. 23 Закону №606-XIV).
Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі – Закон №1404-VIII), яким передбачено пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання протягом трьох років, набув чинності 05 жовтня 2016 року.
Відповідно до пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Аналіз пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом №1404-VIII. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону №1404-VIII до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі №905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі №5016/149/2011(17/6), в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі №553/1951/14-ц, від 10 квітня 2019 року у справі №521/21810/17, від 29 січня 2020 року у справі №344/19847/18.
Строк пред`явлення до виконання виконавчого листа сплив 13 листопада 2012 року.
Отже, як вбачається з матеріалів справи, грошове зобов`язання на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.11.2009 у справі №2-5042/09 є натуральним, вимога в якому не може бути захищена в примусовому порядку, оскільки стягувачем пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, кінцевою датою якого було 13 листопада 2012 року.
З даним позовом до суду ТОВ «Кей-Колект» звернулось 27 лютого 2025 року, тобто більше 13 років з дня закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Будь-яких доказів пред`явлення виконавчого листа на примусове виконання з листопада 2012 року, поновлення позивачем (стягувачем) строку пред`явлення до виконання вказаного виконавчого документу в судовому порядку - суду не надано, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено.
Також ТОВ «Кей-Колект» не надано доказів перебування виконавчого листа № 2-5042/09від 14.01.2010 року на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби чи у приватного виконавця.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення з солідарно з відповідачів на користь позивача суми 3% річних в розмірі 79621,06 грн та суми нарахованих інфляційних втрат в розмірі 262727,65 грн задоволенню не підлягають, адже нараховані ТОВ «Кей-Колект» до вимоги, що існує в натуральному зобов`язанні, яке не може бути захищене в примусовому порядку.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 18 вересня 2024 року у справі №761/26741/22, від 22 серпня 2024 року у справі №916/735/23, а також Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 23 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 15 липня 2026 року.
Повний текст постанови складено 16 липня 2026 року.

Судді