Справа № 344/9022/26 
Провадження № 22-ц/4808/1569/26 
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.,
секретаря   Кузнєцова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 червня 2026 року під головуванням судді Кіндратишин Л.Р. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
В травні 2026 року АТ «Акцент-Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.10.2016 ОСОБА_1 звернулася до АТ «А-Банк» щодо отримання банківських послуг та підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк». ОСОБА_1 26.10.2016 підписано заяву щодо встановлення кредитного ліміту (або Заяву про відкриття, ведення поточного рахунку та встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком) на підставі якої (яких) відповідачу відкрито поточний рахунок, встановлено на нього відповідний кредитний ліміт та видано платіжну картку, як засіб доступу до рахунку. Однак, відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 10.05.2026 утворилася вказана заборгованість.
Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованості за кредитним договором б/н від 26.10.2016 у розмірі 99 992,86 грн станом на 10.05.2026, яка складається з: - 58 992,24 грн - заборгованості за кредитом; - 41 000,62 грн - заборгованості по відсоткам, 0,0 грн - загальний залишок заборгованості за комісією, 0 грн – пені.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 червня 2026 року відмовлено в задоволенні позову АТ «Акцент-Банк».
У апеляційній скарзі представник АТ «Акцент-Банк»посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що відповідач в анкеті-заяві про приєднання до умов і правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердив під розпис факт ознайомлення з умовами і правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідачка користувалася кредитом, значить ознайомилася з умовами і правилами надання банківських послуг в А-Банку і погодилася з ними, оскільки даний кредитний договір є договором оферти.
Вказує, що банком станом на час укладання договору на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів», надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору.
Щодо відмови у стягненні процентів апелянт зазначає, що позичальник отримав кредитну картку та скористався кредитними коштами, тобто він погодився з умовами, що діяли на момент зняття коштів, а тому повинен сплачувати процентну ставку.
Щодо сумнівів суду відносно розрахунку заборгованості, то вони є необґрунтованими, однак на підтвердження вірності розрахунку банк надавав банківську виписку.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Учасники справи в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.
Встановлено, що 10.06.2016 між АТ «АКЦЕНТ-БАНК» та ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в A-Банку, за якою сторони засвідчили, що така разом з умовами та правилами надання банківських послуг АТ «АКЦЕНТ-БАНК» становлять договір про надання банківських послуг. Як вбачається з Анкети-Заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг така не містить відомостей про розмір відсоткової ставки (а.с. 23).
Згідно з випискою по картці № НОМЕР_1 , за період з 26.10.2016 - 10.05.2026 сума витрат – 335 852,38 грн, сума зарахувань – 236 782,62 грн., сума комісій - 5016,66 грн (а.с. 24-55).
Згідно довідки за лімітами АТ «АКЦЕНТ-БАНК», клієнта ОСОБА_1 за договором б/н від 26.10.2016 за період з 26.10.2016 - 10.05.2026, 26.10.2016 - встановлення 5100 грн. клієнт, 07.02.2017 - збільшення 23 000 грн банк, 06.09.2019 - збільшення 44 000 грн банк, 10.12.2019 - збільшення 59 000 грн банк, 10.12.2019 - збільшення 59 000 грн клієнт, 28.11.2022 - зменшення 58 992,24 грн банк, 17.02.2023 - збільшення 59 000 грн банк (а.с. 56).
Згідно з довідкою за картами АТ «АКЦЕНТ-БАНК» ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_2 та видано наступні картки: № НОМЕР_3 , строком дії до грудня 2024 року, № НОМЕР_4 , строком дії до грудня 2031 року, № НОМЕР_5 , строком дії до січня 2020 року (а.с. 57).
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 26.10.2016, укладеного між АТ «АКЦЕНТ-БАНК» та ОСОБА_1 , станом на 10.05.2026 заборгованість становить 99 992,86 грн, з яких: 58 992,24 грн - залишок заборгованості за тілом кредиту (прострочений), 41 000,62 грн - загальний залишок заборгованості за процентами на прострочену заборгованість, з 26.10.2016 по 14.04.2017 - 46,80 %, з 23.04.2017 по 30.04.2021 - 44,40 %, з 31.05.2021 по 10.05.2026 - 40,80 % (а.с. 8-22).
В положенні ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
З вищевикладеного випливає, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Відмовляючи АТ «Акцент-Банк»у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав про те, що позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій.
Суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 10.06.2016.
З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем і який зазначений в розрахунку, є правильним.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Доводи апелянта про те, що банком надано всю необхідну інформацію щодо нарахування заборгованості є необґрунтованими.
Суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що документами, які можуть підтверджувати наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені у відповідності до норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки тільки первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і складені під час здійснення господарської операції є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Зазначене вище узгоджується із правовим висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.
Отже доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Встановлено, що представником позивача надано суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 26.10.2016 між АТ «АКЦЕНТ-БАНК» та клієнтом ОСОБА_1 з якого вбачається, що станом на 10.05.2026 заборгованість становить 99 992,86 грн. Виписка по карті №SAMABWFC00000676964 містить рух коштів з 09.11.2016. Довідка за лімітами містить відомості про кредитний договір від 26.11.2026, однак не від 10.06.2016, та вказує на розмір ліміту, який встановлений саме 26.10.2016 в сумі 5 100 грн.
З врахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження заборгованості відповідачки за кредитним договором б/н від 10.06.2016.
Вищевказаним спростовуються і доводи апелянта про те, що позичальник повинен сплатити відсотки, оскільки з наданих суду доказів не можливо встановити надання кредитних коштів відповідно до встановлених банком лімітів, їх чітких періодів та відповідно правильності нарахування відсотків. 
У зв`язку з цим, в суду виникли сумнівів відносно розрахунку заборгованості.
Суд першої інстанції звернув свою увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 у справі № 640/1288/18 зазначив, що розрахунок заборгованості повинен бути чітким, зрозумілим та підтвердженим первинними документами, а у разі невідповідності або відсутності зв`язку між доказами та предметом спору такі докази не можуть бути покладені в основу рішення.
У постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 753/14606/18 зроблено висновок, що суд зобов`язаний перевіряти належність доказів саме до спірного правовідношення, а недоведеність розміру заборгованості є підставою для відмови у задоволенні позову.
Схожу правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі № 522/11234/19, де зазначено, що розрахунок, який містить розбіжності у реквізитах договору або не підтверджений належними доказами, не може вважатися належним та допустимим доказом існування заборгованості.
Висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову є законними та обґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 18 вересня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         В.А. Девляшевський
О.О. Томин