Дата документу 07.07.2026 Справа № 314/242/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 314/242/24
Провадження №22-ц/807/1143/26
Головуючий в 1-й інстанції – Капітонов Є.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Онищенка Е.А.,	
секретар	Смокотіна В.С.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Слизовської Марини Юріївни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2026 року, ухвалене у м. Вільнянськ, повний текст рішення складено 26 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Виконавчий комітет Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,- 

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: виконавчий комітет Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторони перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 24.12.2011 серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, актовий запис № 08. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10.07.2023 по справі № 314/2299/23 шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, актовий запис № 58. Позивач стверджує, що у червні 2019 року відповідачка пішла з родини, залишивши сина і з цього часу мешкає окремо від дитини. У липні 2021 року ОСОБА_2 поїхала до Республіки Польща, де влаштувала своєї особисте життя і мешкає однією сім`єю з іншим чоловіком. ОСОБА_2 перестала цікавитися життям сина, його навчанням, не створює умов для отримання сином освіти, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не турбується про харчування, медичний догляд, лікування дитини. Відповідачка рідко телефонує сину по відеозв`язку, розмови тривають по декілька хвилини, за браком спільних тем для розмов. Син із матір`ю віддалились одне від одного. Мати не завжди вітає дитину на свята, на день народження, не володіє інформацією щодо стану здоров`я сина, звичок, захоплень. Після повномасштабного вторгнення рф в Україну, не запропонувала убезпечити сина та забрати його до Республіки Польщі хоча б на деякий час. На переконання позивача, наведене свідчить про те, що ОСОБА_2 не має тісного психоемоційного зв`язку з дитиною, у пріоритеті її особисте життя. ОСОБА_2 свідомо самоусунулася від своїх батьківських обов`язків. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.10.2023 у цивільній справі № 314/2435/23 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 02.06.2023 рок, і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття. При цьому, відповідачка аліменти не сплачує, внаслідок чого станом на 02.01.2024 має заборгованість у розмірі 19632,48 грн. Позивач зазначає, що самостійно виховує сина, піклується про його здоров`я, забезпечує якісне харчування, належний розвиток, відпочинок, залучає до спорту. Офіційно працевлаштований в Товаристві з обмеженою відповідальністю «СТЕК» на посаді комплектувальника товару, має стабільний щомісячний дохід, що підтверджується довідкою ТОВ «СТЕК» вих. № 01/12/23 від 01.12.2023 та довідкою про доходи від 01.12.2023 № 00000000007. Виконує одноразові роботи по найму, тримає господарство, город. Позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується відповідною характеристикою від 07.12.2023 року № 1503, виданою Виконавчим комітетом Матвїївської міської ради Запорізького району Запорізької області. Позивач із посиланням на акт обстеження умов проживання від 19.12.2023, проведеного за адресою: АДРЕСА_1 , зазначає, що його будинок складається із 4 кімнат, коридору та кухні. У будинку тепло та чисто. Наявна приготовлена їжа, запас продуктів. Для виховання та розвитку дитини облаштована дитяча кімната (ліжко, шафа для одягу, письмовий стіл, гаджет для навчання). Дитина забезпечена сезонним одягом та іграшками за віком. За цією адресою проживають: батько- ОСОБА_1 , син- ОСОБА_3 , баба - ОСОБА_4 , дід - ОСОБА_5 .
Просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,21 грн. Одночасно із позовом подано клопотання про виклик свідків.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2026 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: виконавчий комітет Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Слизовської Марини Юріївни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що матеріали справи містять належні та достатні докази, що ОСОБА_2 , будучи матір`ю малолітнього ОСОБА_1 , свідомо, тривалий час, у тому числі незважаючи на тривалий розгляд справи продовжує ухилятися від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, що є підставою для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав відносно сина. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Судом першої інстанції встановлено, що із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 24.12.2011 виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області вбачається, що між сторонами 24.12.2011 укладено шлюб, про що здійснено актовий запис № 08.

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 14.11.2012 виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області вбачається, що у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 , батьком якого вказаний « ОСОБА_1 », матір`ю вказана « ОСОБА_2 ».

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10.07.2023 у справі № 314/2299/23, цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, задоволено. Вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області 14.11.2012, актовий запис №58.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.10.2023 у справі № 314/2435/23 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області як орган опіки та піклування про визнання місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, задоволено. Вирішено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 02.06.2023, і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.

Із листа Вільнянського відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області від 02.01.2024 № 29.9-38/73433693, ОСОБА_2 за виконавчим провадженням № 73433693, станом на 02.01.2024 має заборгованість у розмірі 19632,48 грн.

Із довідки та характеристики ТОВ «СТЕК» від 01.12.2023 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) працевлаштований із 09.06.2021 на посаді комплектувальника товарів. Проявив себе пунктуальним, відповідальним та сумлінним працівником, порушень не допускав, стягнень не має.

Із характеристики виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 07.12.2023 № 1503, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає разом із сином ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 . В селі характеризується позитивно, громадський порядок не порушує, спиртними напоями не зловживає, заяв скарг на ОСОБА_1 до сільської ради не надходило.

Із листа Комунального закладу «Матвіївська загальноосвітня санаторна школа-інтернат I-III ступенів» Запорізької обласної ради від 12.01.2024 № 02-11/4, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в освітньому закладі із першого класу, є старанним, уважним, дисциплінованим. Батько, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню дитини, приймає активну участь у житті класу та школи, залучається до вирішення організаційних питань класу. Мати участі у вихованні дитини не приймає, за період навчання дитини у школі жодного разу не була, успішністю сина не цікавилась.

Матеріали справи містять акт обстеження, датований 19.12.2023, умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок складається із чотирьох кімнат, наявне електро, водо та газопостачання, їжа приготована, наявний запас продуктів. Дитяча кімната облаштована (ліжко, шафа для одягу, письмовий стіл, гаджети для навчання, сезонний одяг, іграшки за віком). За вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 -батько; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 -син; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 -баба; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 -дід. Зі слів ОСОБА_6 , у нього дружні відносини з батьком та іншими членами родини.

Згідно довідки сімейного лікаря від 09.01.2024, ОСОБА_1 за своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доглядає самостійно на протязі трьох років. Мати дитини вихованням не займається, перебуває за кордоном із 2021 року. Дитина перебуває під наглядом Матвіївської АЗПСМ із 2017 року.

Згідно рішення виконавчого комітету Матвіївської сільської ради № 47 від 05.03.2024 «Про надання висновку щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав» від 14.03.2024, членами комісії встановлено факт свідомого та умисного невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо свого малолітнього сина, відсутність з її боку будь-якої участі у вихованні дитини, не надання матеріальної допомоги, свідоме самоусунення від забезпечення морального та духовного розвитку дитини, нехтування виконанням батьківських обов`язків щодо виховання своєї дитини, без поважних причин залишивши її без материнської уваги та турботи. Поведінка матері відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення матері батьківських прав. Мати дитини не намагається боротися за своє право бути матір`ю, брати участь у вихованні, спілкуватися з дитиною, ігнорує можливість змінити своє ставлення до виховання та утримання дитини. Діючи в інтересах дитини орган опіки та піклування Матвіївської сільської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав матір ОСОБА_2 у відношенні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із листа Державної прикордонної служби України від 25.04.2024 № 19-28840/18-24 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_6 , перетнула кордон 21.07.2021.

Свідок ОСОБА_4 пояснила у судовому засіданні, що є матір`ю позивача та бабою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина дуже ріко спілкується із матір`ю, яка життям сина і не цікавиться, жодної допомоги не надає. Свідок не зазначила, яким чином позбавлення батьківських прав матері відносно дитини, буде відповідати та забезпечувати найкращі інтереси дитини.

Свідок ОСОБА_7 пояснив у судовому засіданні, що із позивачем підтримує товариські відносини. Йому достеменно відомо, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком. Свідок не зазначив, яким чином позбавлення батьківських прав матері відносно дитини, буде відповідати та забезпечувати найкращі інтереси дитини.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що до позовної заяви долучено лише висновок органу опіки та піклування від 05.03.2024 № 47, щодо доцільності позбавлення позивачки батьківських прав. Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували свідоме та умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, суду не надано. Разом із тим поведінка відповідачки як під час підготовчого провадження, так і під час судових засідань свідчить про її небайдужість до дитини, вона намагалася налагодити спілкування із сином. Матеріали справи не містять доказів застосування до відповідачки будь-яких заходів попередження чи впливу з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування або інших компетентних органів. Відсутні докази проведення з нею профілактичної роботи, винесення попереджень, притягнення до адміністративної відповідальності чи інших заходів реагування, спрямованих на зміну її поведінки. За таких обставин суд не вбачає доведеним, що поведінка відповідачки має характер свідомого, винного та систематичного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Надані у справі докази не свідчать про те, що позбавлення батьківських прав є єдиним і необхідним заходом захисту прав та інтересів дитини.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зробив висновок, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20) зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Аналіз змісту оскаржуваного рішення свідчить, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки він є непереконливим, суперечливим, містить виклад обставин, що ґрунтується на поясненнях позивача, при цьому органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, не встановлено причину втрати у відповідачки прагнення щодо відновлення сімейних стосунків з сином. Висновок не містить достатньої мотивації щодо неможливості зміни поведінки відповідачки або щодо безрезультатності застосування до неї інших заходів впливу. Він фактично ґрунтується на загальній оцінці потреб сім`ї та характеристиках сторін, без належного аналізу причин неналежного виконання відповідачкою батьківських обов`язків. Крім того, у висновку відсутній належний аналіз взаємовідносин матері із сином, що має істотне значення для вирішення спору.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів, на яку посилалась позивач у позові не може бути самостійною підставою для позбавлення відповідачки батьківських права і не свідчить у повній мірі про ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 16.01.2019р. у справі №465/3694/14-ц, від 20.03.2019 у справі №199/2403/18, від 23.04.2020 року у справі №420/1075/17.

Доводи апеляційної скарги з приводу проживання сина з батьком протягом тривалого періоду часу, визначення місця проживання дитини з батьком за рішенням суду, а також прихильність сина саме до позивача, на думку суду апеляційної інстанції характеризують певний стан речей, який існує наразі і пов`язаний з місцем проживання дитини та тим з батьків, хто безпосередньо приймає участь у житті дитини. При цьому, будь-яких доказів, які б характеризували матір дитини, її ставлення до батьківства, наявність фактів явного та умисного нехтування вихованням дитини під час розгляду справи не встановлено. Відповідно до відомостей наявних у матеріалах справи відповідачка проживає за кордоном, і вказані обставини беззаперечно впливають на можливість реалізації її батьківських прав, що додатково вказує на вірність висновків суду першої інстанції. 

ОСОБА_2 заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно дитини, зазначала, що має намір забрати сина до Польщі для сумісного проживання, що додатково вказує на не доведеність обставин необхідності та доцільності застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання.

Свідки допитані під час судового розгляду є матір`ю та другом позивача, що беззаперечно впливає на об`єктивність їх показів. При цьому вказані свідки не надали інформації, яка прямо вказує на винну поведінку відповідачки та свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків з боку відповідачки.

Врахувавши те, що матеріали справи не містять доказів втрати матір`ю інтересу до своєї дитини, у тому числі до участі у її вихованні, а також те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.

Суд першої інстанції правильно керувався тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу за доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення батьківських прав суд не встановив.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Слизовської Марини Юріївни залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08 липня 2026 року.

Головуючий С.В. Кухар

Судді: І.В. Кочеткова

Е.А. Онищенко