ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1421/26 | Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/7410/25 Категорія: 310000000 | Душин О. В.
| Доповідач в апеляційній інстанції
| Новіков О.  М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в :

У грудні 2025 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду із вказаним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що10.03.2023 року між позичальником ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений договір про споживчий кредит № 9543246, згідно з умовами якого відповідач отримав 5000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів (Додаток №1 до кредитного договору № 9543246 від 10.03.2023) відповідачем не було сплачено кредитні кошти, комісії і проценти за користування кредитом у строк, встановлений кредитним договором.
Кредитодавець умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит в сумі, визначеній кредитним договором, що підтверджується платіжним дорученням. 
Пунктом 7.1 кредитного договору № 9543246 від 10.03.2023 року визначено, що цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок позичальника і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. 
Відповідач для отримання кредиту зареєструвався в інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця через заповнення відповідної реєстраційної форми на Веб-сайті. На підставі реєстраційних даних інформаційно-комунікаційна система кредитодавця здійснила реєстрацію відповідача, створила обліковий запис та особистий кабінет. Відповідач в особистому кабінеті вказав банківську карту, на яку будуть зараховані кошти при позитивному рішенні по заявці на кредит. Перед перерахуванням коштів кредитодавець здійснив верифікацію доданої відповідачем банківської карти. Електронна ідентифікація відповідача здійснилась при вході в особистий кабінет, шляхом перевірки кредитодавцем правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону або електрону пошту відповідача, які були вказані при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. Для отримання кредитних коштів відповідач здійснив заповнення заяви на отримання кредиту на Веб-сайті кредитодавця. Після прийняття рішення надати кредит відповідачу, товариство надіслало в особистий кабінет відповідача проєкт кредитного договору (оферта). Відповідач, ознайомившись з умовами кредитування визначеними в проєкті договору, підтвердив його підписання (акцепт). Для підписання договору інформаційно-комунікаційна система надіслала відповідачу одноразовий ідентифікатор із кодом для підписання договору, отриманий код відповідач використав для підписання відповіді про прийняття пропозиції кредитодавця щодо укладення договору про споживчий кредит. Електронна форма індивідуальної частини укладеного кредитного договору розміщена в його особистому кабінеті. Тобто, укладаючи кредитний договір відповідач та кредитодавець уклали договір у вигляді електронного документа у відповідності до ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та ст. 6, 7, 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». 
26.06.2023 року між первісним кредитором та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений договір відступлення прав вимоги 99-МЛ від 26.06.2023 року. Відповідно до умов даного договору відбулося відступлення права вимоги та у відповідності до статті 512 Цивільного кодексу України позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб визначених в реєстрі боржників, включно з правом вимоги і за кредитним договором № 9543246 від 10.03.2023 року, що укладений між кредитодавцем та відповідачем.
Позивач зазначив, що на даний час ОСОБА_1 продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає.
Відповідачу було надіслано письмову претензію про погашення кредитної заборгованості вих. № 22832964/2498 від 04.11.2025, проте заборгованість відповідача не погашена.
Сума заборгованості відповідача становить 20 450,00 грн, з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 5 000,00 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків - 14 500,00 грн; прострочена заборгованість за комісією за видачу кредиту - 950,00 грн, яку позивач просив стягнути із відповідача разом із судовим збором у розмірі 2422,40 та витратами на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.
РішеннямУманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2026 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Укр Кредит Фінанс» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 9543246 від 10.03.2023 року в сумі 20 450,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн. Позовні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 045,00 грн.
Ухвалюючи рішення суд врахував, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку не повернуті, договір є дійсним (протилежного судом встановлено не було), відповідач користувався кредитними коштами, тому за встановленими судом обставинами що підтверджують набуття прав вимоги позивачем за вказаним кредитним договором до відповідача, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором № 954326 від 10.03.2023 року у заявленому позивачем розмірі.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд, враховуючи предмет і складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, а також виходячи із засад розумності, справедливості та співмірності, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 045,00 грн, що на переконання суду є співмірним із наданим обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність рішення нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить змінити рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2026 року, зменшити розмір стягнених процентів до справедливого та співмірного розміру, скасувати стягнення комісії за видачу кредиту у сумі 950,00 грн, здійснити новий розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, зменшити або скасувати витрати на професійну правничу допомогу, витребувати у позивача документально підтверджений розрахунок заборгованості.
Апелянт зазначає, що судом неповно встановлено обставини справи; суд формально підійшов до оцінки доказів; судом не перевірено співмірність та обґрунтованість нарахованих процентів; не враховано положення Закону України «Про споживче кредитування»; не надано належної оцінки законності комісії за видачу кредиту; не перевірено правильність розрахунку заборгованості; рішення містить суперечності щодо номера кредитного договору, а саме: у різних частинах рішення зазначено як №9543246, так і №954326, що свідчить про неповне дослідження матеріалів справи; суд не врахував принципи добросовісності, розумності та справедливості, передбачені ст. 3, 13, 509 ЦК України, а відповідач був фактично позбавлений можливості надати свої заперечення та докази.
Крім того, скаржник вважає, що нараховані відсотки у розмірі 14500,00 грн, які становлять 290% від суми кредиту, є явно неспівмірними наслідкам порушення зобов`язання та створюють істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін.
Також у апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечує проти доказів, використаних судом першої інстанції, оскільки позивачем не надано належних первинних бухгалтерських документів; не надано деталізованого розрахунку процентів; не підтверджено періоди нарахування процентів; не доведено відсутність подвійних або надмірних нарахувань; суд першої інстанції фактично поклав в основу рішення лише внутрішній розрахунок позивача без належної перевірки його достовірності, а відповідач не мав можливості подати відзив та надати свої заперечення через фактичне неповідомлення про розгляд справи.
Додатково скаржник зазначає, що комісія за видачу кредиту у сумі 950,00 грн є незаконною, оскільки видача кредиту є прямим обов`язком кредитодавця та не є окремою послугою для позичальника.
Також, акцентує увагу на тому, що судом не враховано сучасну правову позицію держави щодо обмеження надмірних ставок мікрокредитування. На даний час законодавством та Національним банком України встановлено граничне обмеження максимальної денної процентної ставки у розмірі 1% на день. У спірному ж договорі застосовано 2% на день у пільговий період та 3% на день у поточний період, що свідчить про надмірність та неспівмірність нарахованих процентів.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
За правилами ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення 20 450,00 грн. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту порушеного права, як примусове виконання обов`язку в натурі, який застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 10.03.2023 відповідач ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Мілоан» договір про споживчий кредит №9543246 (індивідуальна частина). Договір підписаний електронним підписом позичальника ОСОБА_1 - W24559, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону НОМЕР_1 відповідно до умов п. 6.2 договору.
У постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 671/1832/20 (провадження № 61-232св23) зазначено, що кредитний договір, укладений в електронній формі через інформаційно телекомунікаційну систему кредитодавця з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, є дійсним та рівнозначним договору в письмовій формі. Для підтвердження укладення такого договору достатньо доказів проходження позичальником процедури ідентифікації (надання паспортних даних, ІПН, телефону, email) та підписання договору шляхом введення одноразового ідентифікатора.
З урахуванням наведеного, встановлено, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
Умови укладеного між сторонами кредитного договору відповідачем у судовому порядку не оспорювались, договір є дійсним, заперечень щодо укладення договору та перерахування коштів позикодавцем на його виконання відповідачем не вказано.
26.06.2023 між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та ТОВ «Мілоан» укладено договір відступлення прав вимоги №99-МЛ, відповідно до п. 1.1. якого кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками, в тому числі за договором №9543246 від 10 березня 2023 року на загальну суму заборгованості 20 450,00 грн. (№1152 з Реєстру). 
Отже, до нового кредитора «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги за кредитним договором №9543246 від 10 березня 2023 року.
Дійсність договору відступлення права вимоги та перехід такого права до нового кредитора в частині вимог за кредитним договором № 9543246 від 10.03.2023 до відповідача останнім не заперечується.
Відповідно до п.1.1 договору № 9543246 від 10.03.2023 кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти у сумі, визначеній п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно п. 1.4 договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.
Сума (загальний розмір) кредиту становить 5000,00 грн (п.1.2 договору). Кредит надається загальним строком на 100 днів з 10.03.2023 і складається з пільгового і поточного періодів. Пільговий період складає 10 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 20.03.2023 р. Поточний період складає 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 18.06.2023 р. (п. 1.3).
Відповідно до п. 1.5.1 договору комісія за надання кредиту становить 950 грн, яка нараховується за ставкою 19% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту.
Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду 1 000,00 грн, які нараховуються за ставкою 2.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду. Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 13 500,00 грн, які нараховуються за стандартною процентною ставкою 3.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. (п. 1.5.2- 1.5.3 договору)
Пунктом 2.1 договору встановлено, що кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти НОМЕР_2 *96.
Як вбачається з платіжного доручення №95420233 10.03.2023 відбувся переказ коштів в сумі 5000,00 грн на рахунок ОСОБА_1 , призначення платежу: кошти згідно договору 9543246. 
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 9543246 від 10.03.2023 заборгованість становить 20 450,00 грн, яка складається з: 5 000,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 14 500,00 грн сума заборгованості за відсотками, 950,00 грн сума заборгованості за комісією за видачу кредиту.
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин щодо стягнення кредитного боргу, регламентуються такими правовими нормами.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1056^1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
На час розгляду справи кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит, є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався, сума боргу по тілу кредиту та нарахованим відсоткам за користування кредитними коштами позичальником наданими доказами не спростовується.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 , як позичальник, отримав кредитні кошти за договором та не повернув їх у визначені строки разом із нарахованими відсотками, комісією за надання кредиту, отже має непогашену заборгованість, вірно вказав про те, що позовні вимоги про стягнення коштів є обґрунтованими.
При цьому, доводи апеляційної скарги щодо нарахування кредитодавцем відсотків за користування кредитними коштами у розмірі, що перевищує гранично встановлений Законм України «Про споживче кредитування» 1% апеляційний суд оцінює критично.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Отже, наведені норми, які регулюють питання споживчого кредитування, передбачають, що починаючи з 24 грудня 2023 року денна ставка має бути не більше 2,5 %, з 22 квітня 2024 року не більше 1,5 %, а з 20 серпня 2024 року не більше 1 %.
У даній справі нарахування товариством відсотків за кожен день строку користування кредитними коштами у розмірі, визначеному п. 1.5.2 договору (2%) та п. 1.5.3 договору (3%), проводилося до внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування» згідно із ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023. Відсотки за користування кредитним коштами нараховувалися позикодавцем за період дії кредитного договору з 11.03.2023 по 18.06.2023, тому посилання ОСОБА_1 на граничне обмеження максимальної денної процентної ставки у розмірі 1% на день, яке почало діяти тільки з 21.08.2024 є безпідставним, а розрахунок відсотків здійснено вірно.
В частині доводів апелянта щодо належності як доказу наданого позивачем розрахунку заборгованості апеляційний суд зазначає, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку. Зазначена обставина виключає можливість позивачу надати до суду первинні банківські документи, зокрема і виписку по рахунку на підтвердження руху коштів по рахунку позичальника, оскільки товариство не відкриває будь-які рахунки для клієнтів і не формує платіжні доручення та виписки за такими рахунками.
Проте, вказана обставина не звільняє позивача від обов`язку надати до суду розрахунок заборгованості із зазначенням детального розпису нарахованої заборгованості, дати здійснення платежів боржником, кількості днів, за які нарахована заборгованість, залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом, їх розмір та суму, що і було зроблено позивачем шляхом надання розрахунку (відомість про щоденні нарахування та погашення) за договором №9543246 на виконання вимог ст. 81 ЦПК України.
Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним зобов`язань за кредитними договорами щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, а також - відсутності у нього заборгованості за кредитними договорами, чи наявної заборгованості в іншому розмірі.
Також апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника про стягнення з позичальника непропорційно великої суми відсотків за користування кредитним коштами та посилання скаржника на істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін, з урахуванням такого.
У даній справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 позичальник не доводить про погашення суми кредитного боргу та нарахованих відсотків принаймні частково, а лише вказує, що сума нарахування відсотків є несправедливим, як явно завищені.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказано, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
При цьому ч.ч. 1, 2, п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Однак, у даному випадку нарахування відсотків проводилося за правомірне користування кредитними коштами, а не відсотків компенсації у разі невиконання споживачем зобов`язань за договором, чого помилково не врахував скаржник.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу відповідача на те, що, укладаючи кредитний договір, позичальник самостійно та добросовісно надав оцінку запропонованим умовам кредитування, зважив на можливість їх дотримання з огляду на наявне фінансове становище та на час укладення договору, вважав їх прийнятними та вигідними для себе, що й отримало вираження у факті надання згоди на укладення правочину та отримання на його підставі кошів кредиту у відповідні строки та зі сплатою визначених відсотків за користування кредитними коштами.
Тому за обставин даної справи не можна вести мову про укладення кредитного договору на вкрай невигідних для відповідача умовах.
Щодо аргументів скаржника в частині скасування стягнення комісії за видачу кредиту у сумі 950,00 грн, апеляційний суд враховує, що 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закон України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Таким чином, виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.11 ЗУ «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
Включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 950,00 грн (п.1.5.1 договору), колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, а доводи ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними.
Посилання скаржника щодо необхідності зменшення або скасування витрат на правничу допомогу, визначених судом першої інстанції у розмірі 2 045,00 грн, ОСОБА_1 не обгрунтовані жодними доказами на підтвердження їхнього завищення чи неспівмірності зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, витраченим часом та ціною позову, а сама лише незгода апелянта із розміром витрат не є підставою для їх зміни.
Отже, суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судового збору не проводиться.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2026 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Судді