Справа № 446/559/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.07.2026 м.Кам`янка-Бузька
Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:
головуючого - судді Котормус Т. І.
секретар судового засідання Карпа Г.М.

справа №446/559/26,

учасники справи:
позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ;
представник позивача Курілець Петро Андрійович;
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кам`янка-Бузька за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування за невиконання договору про надання послуг,

в с т а н о в и в:
03.03.2026 представник позивача - ОСОБА_3 через систему "Електронний суд" подав до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області позовну заяву, в якій просить стягнути з відповідачки суму відшкодування за невиконання договору про надання послуг у розмірі 110000,00 грн. та судові витрати.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 08 жовтня 2025 року між ФОП ОСОБА_1 та відповідачкою було укладено Договір про надання послуг та Акт прийому-передачі техніки, згідно якого ФОП ОСОБА_1 передала, а відповідачка прийняла в строкове платне користування техніку (обладнання), яка перелічена у вказаному акті прийому-передачі. В грудні 2025 року позивач виставила відповідачці рахунок за оренду техніки у сумі 3000,00 грн. за період оренди від 08.10.25 по 08.12.25, тобто за повних два місяці оренди. Відповідачка відмовилась оплачувати рахунок, продовжила незаконно користуватись технікою та перестала виходити назв`язок. 12.12.2025 позивачем було направлено на адресу реєстрації відповідачки письмову Вимогу про повернення техніки з визначенням граничного строку повернення - до 19.12.2025. Вказане поштове відправлення повернулося на адресу позивача у зв`язку з його не врученням адресату. Відповідачка свідомо ухиляється від отримання кореспонденції, не виходить на телефонний зв`язок, на повідомлення не реагує, техніку не повертає. Станом на день подання позову місцезнаходження переданої техніки невідоме, доступ до неї відсутній, фактичне володіння майном здійснюється відповідачкою без правових підстав. Таким чином, відповідачка прострочила виконання обов`язку щодо повернення майна з 19.12.2025, що свідчить про порушення зобов`язання передбаченого договором. Позивач вжила усіх заходів для досудового врегулювання спору, неодноразово телефонувала та направляла відповідачці претензію та вимогу рекомендованим листом з повідомленням про вручення та описом вкладення, однак відповідачка не відреагувала на неї.
Ухвалою суду від 05.03.2026 справу прийнято до провадження, визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, призначено судове засідання.
Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, вважаючи їх підставними та обгрунтованими. Вказав, що між сторонами був укладений договір оренди техніки, умови якого відповідачкою не виконувались, у зв`язку з чим сторона позивача просить стягнути з відповідачки компенсацію ринкової вартості техніки, оскільки повернення техніки неможливе, зокрема через можливість несанкціонованого втручання до неї, що неможливо на даний час перевірити.
Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні вказала, що вона хоче повернути техніку, яку брала в оренду у позивача, та сплатити усі платежі по оренді за користування такою. Щодо вимоги сторони позивача про стягнення з неї ринкової вартості техніки та витрат на правову допомогу заперечила, оскільки такі вимоги є безпідставні і у неї немає таких коштів, оскільки вона ніде не працює.
Заслухавши сторони по справі, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносин.
Судом встановлено, що 08 жовтня 2025 року між ФОП ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено Договір про надання послуг та Акт прийому-передачі техніки (а.с.10-14).
Згідно договору про надання послуг від 08.10.2025: 1.1. За даним договором Виконавець зобов`язується надавати Замовнику комплекспослуг, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги на умовах,передбачених цим договором. 1.2. Згідно з цього Договору, Виконавець надає Замовнику наступний комплекс послуг в сукупності так і окремо: 1.2.1. з інформаційно-навчального характеру; 1.2.2. супроводу оброблення/розміщення даних в мережі Інтернет; 1.2.3. налаштування програмного забезпечення; 1.2.4. надання техніки в оренду; 1.2.4. консультаційні; 1.3. Перелік, обсяг, зміст послуг визначаються у Рахунках на оплату та Актах здачі - приймання наданих послуг, що є невід`ємною частиною цього договору. 2.1. Вартість послуг визначається в Рахунках на оплату та Актах здачі - приймання наданих послуг, що є невід`ємною частиною цього договору. Загальна вартість договору складається з вартості наданих послуг Виконавцем за весь період дії даного договору. 2.2. Послуги Виконавця оплачуються Замовником протягом 3 (трьох) днів з дати виставлення Виконавцем Рахунку. 3.3. Обов`язки Замовника: 3.3.2. Своєчасно та в повному обсязі оплачувати Послуги Виконавця відповідно до розділу 2 цього договору. 7.1. У випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність визначену цим Договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. 7.2. Сторони не несуть відповідальність за порушення своїх зобов`язань за цим Договором, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається не винуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання. 7.4. У разі прострочення оплати Замовник сплачує Виконавцю пеню у розмірі 10% від суми заборгованості за кожен день прострочення. 7.5. У разі прострочення оплати більш як на 15 календарних днів, Замовник сплачує Виконавцю штраф у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. 7.7. Сплата штрафних санкцій не звільняє Сторони від виконання своїх зобов`язань за цим Договором (а.с.10-13).
Відповідно до Акту прийому-передачі техніки від 08.10.2025 року: Виконавець передав, а Замовник прийняв в строкове платне користування наступну техніку (обладнання): Камеру Brio 4k Logitech; Кулер підставку для ноутбука; Ноутбук Lenovo legion 5 17IMHO5H. Сторони погоджують, що загальна вартість переданого обладнання становить 100000 (сто тисяч) гривень та у випадку її пошкодження Замовник компенсує вартістьпошкодженого чи знищеного обладнання.Техніка передається в робочому стані без пошкоджень.Орендар підтверджує, що отримав техніку зазначену в цьому Акті та не має претензій до Орендодавця, щодо якості, комплектності чи стану техніки (а.с.14).
Як зазначає позивач, що у грудні 2025 року відповідачці виставлено рахунок за оренду техніки у сумі 3000,00 грн. за період оренди від 08.10.25 по 08.12.25, тобто за повних два місяці оренди. Відповідачка відмовилась оплачувати рахунок, продовжила незаконно користуватись технікою та перестала виходити назв`язок. 12.12.2025 позивачем було направлено на адресу реєстрації відповідачки письмову Вимогу про повернення техніки з визначенням граничного строку повернення - до 19.12.2025 (а.с.23-24). Вказане поштове відправлення повернулося на адресу позивача у зв`язку з його не врученням адресату. Відповідачка свідомо ухиляється від отримання кореспонденції, не виходить на телефонний зв`язок, на повідомлення не реагує, техніку не повертає. Станом на день подання позову місцезнаходження переданої техніки невідоме, доступ до неї відсутній, фактичне володіння майном здійснюється відповідачкою без правових підстав.
Також, 02.01.2026 позивачем направлено відповідачці ОСОБА_2 претензію щодо договору від 08.10.2025 про надання послуг, згідно якої зазначено вимоги щодо погашення існуючої заборгованості відповідно до договору у розмірі 3000,00 грн., повернення всієї отриманої техніки (а.с.26-27).
Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення ЦК України про зобов`язання.
Щодо стягнення розміру неповерненого майна.
Як встановлено судом, що 08 жовтня 2025 року між сторонами було укладено договір про надання послуг, відповідно до умов якого позивач передала відповідачці у тимчасове користування належне їй майно, а саме фотоапарат, ноутбук та кулер підставку для ноутбука які є індивідуально визначеними речами.
З матеріалів справи вбачається, що за період користування технікою, відповідачка своєчасно не виконала обов`язок щодо зобов`язань по сплаті оренди техніки та відповідно в подальшому щодо повернення зазначеного майна, у зв`язку із чим позивач неодноразово зверталась до неї із вимогами та претензіями про повернення такого майна. Невиконання відповідачем зазначеного обов`язку стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом, у якому, крім стягнення заборгованості за користування майном, заявлено вимогу про стягнення збитків у розмірі вартості неповернутого майна.
Разом з тим під час судового розгляду відповідачка підтвердила, що спірне майно збережене, перебуває у її володінні та готове до негайного повернення позивачу. При цьому сторона позивача від прийняття майна відмовилась, наполягаючи саме на стягненні його вартості.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно зі ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. За змістом статті 623 ЦК України саме кредитор зобов`язаний довести наявність збитків, їх розмір, причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та заподіяними збитками.
Отже, відшкодування вартості майна є способом компенсації майнової втрати власника у випадку, коли його право вже не може бути поновлено шляхом повернення самої речі.
Аналіз наведених норм матеріального права свідчить, що цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування вартості майна має компенсаційний характер та застосовується лише тоді, коли повернення речі є об`єктивно неможливим. Натомість якщо річ існує, збереглася та може бути повернута власнику, належним способом захисту його права є саме повернення індивідуально визначеного майна, а не стягнення його вартості.
Такий висновок повністю узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24), відповідно до якої положення статті 1213 ЦК України передбачають обов`язок повернути майно в натурі, а відшкодування його вартості допускається лише у разі неможливості такого повернення, причому застереження законодавця щодо неможливості повернення майна насамперед стосується речей, визначених індивідуальними ознаками. Велика Палата Верховного Суду прямо зазначила, що заміна повернення індивідуально визначеної речі стягненням її вартості можлива лише тоді, коли повернення речі фактично стало неможливим, зокрема у зв`язку з її втратою, знищенням, переробленням або відчуженням третій особі. 
Аналогічний підхід викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, у якій зазначено, що предметом вимоги про повернення майна є індивідуально визначена річ, яка існує в натурі на момент вирішення спору, а відтак саме повернення речі є основним способом поновлення права власника.
Крім того, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 сформульовано правовий висновок про те, що обраний позивачем спосіб захисту повинен бути ефективним, відповідати характеру порушеного права та не призводити до отримання особою більшого обсягу прав, ніж той, який існував до порушення. 
З огляду на встановлені судом обставини, спірне майно не є втраченим, знищеним або таким, повернення якого є неможливим. Навпаки, відповідачка під час розгляду справи підтвердила наявність у неї зазначеної техніки і висловила готовність їх негайно повернути позивачу. За таких умов відсутні підстави вважати, що позивачка зазнала реальних збитків саме у розмірі вартості зазначеного майна.
Суд також бере до уваги, що задоволення вимоги про стягнення повної вартості спірного майна за наявності реальної можливості його повернення фактично призвело б до ситуації, за якої позивач, залишаючись власником індивідуально визначених речей, одночасно отримала би їх повну ринкову вартість, тобто набула би майнову вигоду, яка значно перевищує обсяг порушеного права. Такий результат суперечив би компенсаційній природі цивільно-правової відповідальності, принципу повного, але не надмірного відшкодування збитків та загальним засадам цивільного законодавства, закріпленим у статті 3 ЦК України.
Сам факт прострочення відповідачем виконання обов`язку щодо повернення майна не трансформує автоматично обов`язок повернути річ у грошовий обов`язок зі сплати її вартості. Таке прострочення може бути підставою для застосування передбачених законом або договором наслідків порушення зобов`язання, зокрема стягнення плати за користування майном, неустойки чи відшкодування доведених збитків, спричинених несвоєчасним поверненням речі, однак саме по собі не свідчить про втрату майна та не створює підстав для стягнення його вартості.
За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення збитків у розмірі вартості техніки не відповідає характеру порушеного права, не є належним та ефективним способом його захисту, оскільки право власності позивача може бути повністю поновлене шляхом повернення їй належного майна в натурі, а тому у задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити.
Щодо стягнення орендної плати.
Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір оренди техніки, відповідно до умов якого відповідач зобов`язалась сплачувати орендну плату у розмірі 1500 грн щомісяця. Факт укладення договору, передання майна в користування відповідачу та погодження сторонами розміру орендної плати підтверджується матеріалами справи, належними та допустимими доказами, достовірність яких учасниками справи не спростована.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються.
За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Як видно з матеріалів справи, а саме наданого позивачем розрахунку заборгованості по оренді, що станом на 08 лютого 2026 року відповідачка не виконала свого обов`язку щодо внесення орендної плати, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 6000 грн, що відповідає чотирьом місячним платежам по 1500 грн кожний. Відповідачка належних та допустимих доказів сплати зазначеної суми або її неправильного розрахунку суду не надала, а тому вимога позивача в цій частині є доведеною та підлягає задоволенню.
Крім того, сторона позивача просить стягнути з відповідачки 10000,00 грн штрафних санкцій, передбачених умовами договору.
Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення зобов`язання.
Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Оскільки судом встановлено факт порушення відповідачкою договірного обов`язку щодо своєчасної сплати орендної плати, а умовами договору передбачено відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 10000 грн, підстав для звільнення відповідача від відповідальності або визнання відповідного положення договору недійсним судом не встановлено.
Водночас суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги в частині стягнення орендної плати по день ухвалення рішення суду.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно зі статтями 76, 77, 81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які існували на момент розгляду справи та підтверджуються належними і допустимими доказами.
Предметом судового захисту є порушене, невизнане або оспорюване право, яке існує на момент ухвалення рішення. Суд не вправі присуджувати до стягнення заборгованість, яка на час звернення до суду ще не виникла або розмір якої не був визначений та підтверджений належними доказами.
Оскільки позивач просив стягнути орендну плату по день ухвалення рішення суду, тобто фактично просив присудити майбутні платежі, які на момент звернення до суду ще не були визначені та не підтверджені належними доказами, така вимога не відповідає способу судового захисту порушеного права та задоволенню не підлягає. За наявності заборгованості, яка виникне після визначеної позивачем дати розрахунку, вона не позбавлена права звернутися до суду з окремою вимогою про її стягнення у встановленому законом порядку.
Вирішуючи питання судових витрат, суд вважає, що у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір покладається на відповідача.
Щодо стягнення судових витрат за професійну правничу допомогу.
Так, згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постанові КЦС ВС від 28.09.2023 по справі №686/31892/19, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.
Такими доказами можуть бути: договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі документів, акт здачі-приймання виконаних робіт, протокол наданих послуг, рахунки на оплату, банківські документи про оплату послуг. Даний перелік не є вичерпним.
Відтак, вирішуючи заяву представника позивача про стягнення витрат на надання професійної правничої допомоги, суд з урахуванням вимог ст. 137 ЦПК України, дійшов висновку, що такі не підтверджені належними доказами.
Так, на підтвердження вимог такої заяви, позивачем надано лише договір про правову допомогу та ордер, що на думку суду є недостатньою умовою для задоволення заяви про стягнення таких витрат.
А відтак, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити.
Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

вирішив:
Позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування за невиконання договору про надання послуг - задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 загальну суму заборгованості за договором про надання послуг від 08.10.2025 у розмірі 16000,00 (шістнадцять тисяч) грн.
У задоволенні позовної вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків у розмірі вартості неповерненого майна - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1331,20 грн.
У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.
Повний текст рішення складено 20.07.2026.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Відомості про сторони:
Позивач: Фізична особа-підприємць ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Суддя          Т.І. Котормус