Справа № 133/3631/24
Провадження №1-кп/132/187/26
Вирок
Іменем України
25 серпня 2026 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого – судді ОСОБА_1 ,
при секретарях судового засідання – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024020230000509 від 11 жовтня 2024 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Львів Львівської області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, 
за участі сторін кримінального провадження:
прокурорів – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисників обвинуваченого – адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
обвинуваченого – ОСОБА_13 ,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_14 , будучи військовозобов`язаним, у зв`язку з оголошенням Указом Президента України № 69-2022 від 24 лютого 2022 року загальної мобілізації та призовом на військову службу у Збройні Сили України, був запрошений 11 вересня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , для уточнення облікових даних. Цього ж дня, 11 вересня 2024 року ОСОБА_14 пройшов медичний огляд та відповідно до довідки військово-лікарської комісії № 185/2734 від 11 вересня 2024 року був визнаний придатним за станом здоров`я до військової служби. Після цього, в цей же день, 11 вересня 2024 року о 12 годині 30 хвилин в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до положень частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України № 547/2022 від 12 серпня 2022 року, Указу Президента України від 23 липня 2024 року № 470/2024 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», заступник начальника відділу – начальник відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_15 , та офіцер відділу мобілізаційної роботи цього ж територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_16 , мали намір вручити ОСОБА_14 за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 повістку про виклик з вимогою з`явитися 13 вересня 2024 року о 07 годині 30 хвилин до збірного пункту, розташованого на території ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_1 , для комплектування команди до Навчального центру військової частини НОМЕР_1 . Однак, ОСОБА_14 з метою ухилення від призову за мобілізацією, без поважних на те причин, діючи умисно, в порушення вимог статті 65 Конституції України, від отримання повістки про виклик відмовився, та будучи належним чином повідомленим з вимогою прибути 13 вересня 2024 року о 07 годині 30 хвилин до збірного пункту, розташованого на території ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_1 , для комплектування команди до ІНФОРМАЦІЯ_3 частини НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, без поважних на те причин, не прибув у визначений день та час до збірного пункту, підтверджуючих документів на право відстрочки від призову у відповідності до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не надав, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації. 
Обвинувачений ОСОБА_14 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи зазначив, що у вересні 2024 року був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 , звідки його направили на проходження військово-лікарської комісії. Пройшовши медичний огляд, в приміщенні районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, йому намагалися вручити повістку про виклик з вимогою з`явитися до збірного пункту, від отримання якої він відмовився, оскільки вважає, що після передачі Україною своєї зброї НАТО, останнє повинне за нього та усіх інших громадян воювати. 
Винуватість ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, підтверджується наступними доказами:
Допитана в якості свідка ОСОБА_17 суду повідомила, що будучи головою військово-лікарської комісії, у вересні 2024 року безпосередньо здійснювала огляд ОСОБА_14 , який проходив медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Рішенням комісії було визначено, що ОСОБА_14 за станом здоров`я придатний до проходження військової служби. З цим рішенням, він був ознайомлений, та його в передбаченому законом порядку не оскаржував. 
Допитаний в якості свідка ОСОБА_16 суду повідомив, що у вересні 2024 року, під час його роботи на посаді офіцера відділу мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 , до цього територіального центру прибув ОСОБА_14 , якому було вручене письмове направлення на військово-лікарську комісію, та він відбув для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби. По прибуттю назад з військово-лікарської комісії, яка визнала ОСОБА_14 придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, в приміщенні територіального центру, заступник начальника відділу – начальник відділення обліку мобілізаційної роботи ОСОБА_15 намагався вручити ОСОБА_14 бойову повістку, від отримання якої останній категорично відмовився, зазначивши, що служити не бажає. 
Допитаний в якості свідка ОСОБА_15 суду повідомив, що, будучи заступником начальника відділу – начальником відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 , намагався в приміщенні цього територіального центру, вручити військовозобов`язаному ОСОБА_14 , який був визнаний військово-лікарською комісією придатним за станом здоров`я до військової служби, бойову повістку про виклик з вимогою у визначений день та час з`явитися до збірного пункту, для комплектування команди до ІНФОРМАЦІЯ_3 частини, однак ОСОБА_14 , від отримання повістки категорично відмовився, після чого, йому були роз`яснені наслідки такої відмови. Про факт відмови від отримання бойової повістки був складений відповідний акт. Вподальному ОСОБА_14 , будучи обізнаним з вимогою щодо його прибуття до збірного пункту, у визначений день та час, туди не з`явився, без поважних на те причин. 
Допитаний в якості свідка ОСОБА_18 суду повідомив, що від ОСОБА_14 , який проживає в його сім`ї, йому стало відомо, що він був направлений на військово-лікарську комісію, яка визнала його за станом здоров`я придатним для проходження військової служби, та в приміщенні територіального центру йому намагалися вручити бойову повістку, від отримання якої він відмовився, та вподальшому до збірного пункту, не з`явився. Причини неявки, йому не відома, він доросла людина.
Допитана в якості свідка ОСОБА_19 суду повідомила, що від ОСОБА_14 їй стало відомо, що він пройшов військово-лікарську комісію та був визнаний придатним для проходження військової служби.
При викладені показів зазначених осіб суд враховує, що положеннями чинного КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання (потерпілого, свідків, експертів, спеціалістів) таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).
З урахуванням цього, покази вищезазначених осіб відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову. 
Свідок ОСОБА_20 суду зазначив, що обставини ухилення ОСОБА_14 від призову на військову службу під час мобілізації, йому не відомі.
Крім показань вищезазначених осіб, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина ОСОБА_14 також підтверджується наступними доказами:
повідомленням про кримінальне правопорушення від 10.10.2024 року за № 3405, згідно якого, т.в.о.начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 майор ОСОБА_15 просить начальника відділення поліції № 2 Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в порядку статті 214 КПК України прийняти та зареєструвати повідомлення про вчинене ОСОБА_14 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, до якого долучив: рапорт заступника начальника відділу – начальника відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_21 від 13.09.2024 року; копію картки обстеження та медичного огляду від 11.09.2024 року; копію довідки військово-лікарської комісії від 11.09.2024 року № 185/2734; копію акта відмови від отримання повістки від 11.09.2024 року;
протоколом тимчасового доступу до речей і документів, складеним 30.10.2024 року старшим слідчим слідчого відділу відділення поліції № 2 Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_22 , згідно якого, на підставі ухвали слідчого судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_23 від 18.10.2024 року у справі №133/3170/24 (номер провадження 1-кс/133/666/24), був отриманий тимчасовий доступ до особової справи ОСОБА_14 , які перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якої вилучено наступні документи: копію картки обстеження та медичного огляду від 11.09.2024 року; копію довідки військово-лікарської комісії від 11.09.2024 року № 185/2734; копію повістки на ім`я ОСОБА_14 він 11.09.2024 року; копію акта відмови від отримання повістки від 11.09.2024 року;
карткою обстеження та медичного огляду від 11.09.2024 року, згідно якої, військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 в КП « ІНФОРМАЦІЯ_4 » Козятинської міської ради був проведений медичний огляд ОСОБА_14 , за результатами якого встановлено, що за станом свого здоров`я, він придатний до військової служби;
довідкою військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.09.2024 року за вих.№ 185/2734, згідно якої, проведено 11.09.2024 року медичний огляд ОСОБА_14 , який на підставі статей 39-В, 30-В графи ІІ Розладу хвороб, таблиці додаткових вимог, придатний до військової служби;
повісткою на відправлення від 11.09.2024 року за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_24 , скріпленою гербовою печаткою, згідно якої, ОСОБА_14 наказано з`явитися 13.09.2024 року на 07год.30хв. за адресою: АДРЕСА_2 . Мати документи і речі, вказані на звороті повістки. Попереджено, що за неявку в указаний строк, буде притягнутий до відповідальності згідно із законом;
актом відмови від отримання повістки, складеним 11.09.2024 року заступником начальника відділу – начальником відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_15 , та офіцером відділу мобілізаційної роботи цього ж територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_16 , згідно якого, ОСОБА_14 відмовився від отримання повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Текст повістки про явку на 07год.30хв. 13.09.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 було доведено (озвучено) ОСОБА_14 о 12год.30хв. 11.09.2024 року;
рапортом, складеним 13.09.2024 року заступником начальника відділу – начальником відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_15 , згідно якого, військовозобов`язаний солдат запасу ОСОБА_14 після проходження військово-лікарської комісії 11.09.2024 року, відмовився від призову по мобілізації, та отримання бойової повістки з прибуттям о 07год.30хв. 13.09.2024 року для подальшого вибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 у складі команди, про що складено відповідний акт відмови від отримання повістки. На дату призову підтверджуючих документів на право відстрочки від призову згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не надав, військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний придатним до військової служби (протокол № 185/2734 від 11.09.2024 року);
листом директора КП « ІНФОРМАЦІЯ_4 » Козятинської міської ради ОСОБА_25 від 23.10.2024 року № 1914, згідно якого, ОСОБА_14 у період часу з 01.01.2024 року по теперішній час на стаціонарному лікуванні в КП « ІНФОРМАЦІЯ_4 » Козятинської міської ради не перебував, звернень за амбулаторною медичною допомогою не зареєстровано;
висновком експерта № 285 за результатами судово-психіатричної експертизи, складеним 16.04.2026 року експертами Вінницької філії судових експертиз Державної установи « ІНФОРМАЦІЯ_5 » у складі: голови комісії ОСОБА_26 , члена комісії ОСОБА_27 , згідно якого, ОСОБА_14 у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, на психічні розлади не страждав; за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії або керувати ними; за своїм психічним станом повною мірою міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_14 у теперішній час на будь-який психічний розлад не страждає; за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії або керувати ними. ОСОБА_14 застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує. 
Пленум ІНФОРМАЦІЯ_6 в своїй постанові «Про виконання судами законодавства і постанов Пленуму Верхового суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» від 29.06.1990 року № 5 (пункт 16) зазначив, що суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).
Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Диспозицією статті 336 КК України передбачена відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
За приписами статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни (військовозобов`язані та резервісти) зобов`язані з`явитися на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях (пункт 1 частини 3 цієї статті). У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк (абзац 3 частини 3 цієї статті).
Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються:
перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк;
смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка) (абзац 7 частини 3 цієї статті).
Об`єктом правопорушення кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, в широкому розумінні, є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а Збройних Сил України та інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні, це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, проявляється в ухиленні від призову на військову службу шляхом дії або так званої змішаної бездіяльності (ухилення від виконання певного обов`язку вчинюється шляхом вчинення певних дій). Ухилення від призову за мобілізацією у формі бездіяльності полягає у неявці до місця, визначеного у повістці або наказі начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки, зокрема до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для відправлення до військової частини. Злочин є закінченим з моменту неявки військовозобов`язаного до такого місця.
Суб`єктом злочину є громадяни України (або іншої країни) чоловічої або жіночої статі - військовозобов`язані, які підлягають мобілізації, резервісти.
Суб`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, тобто коли військовозобов`язаний усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.
Отже, дії особи утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, якщо під час мобілізації вона, будучи військовозобовязаною та придатною до військової служби, після проходження військово-лікарської комісії, без поважних причин відмовилась від отримання повістки про призов на військову службу під час мобілізації та відправлення до місця проходження військової служби, будучи належним чином повідомленою про її зміст, дату, час і місце прибуття, а надалі умисно не прибула до визначеного місця у встановлений строк. 
Оцінюючи докази, наявні в матеріалах кримінального провадження, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність – з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд виходить із вимог статей 84, 85, 86, 87, 89, 91, 94 КПК України та враховує, що відповідно до частини першої статті 94 КПК України суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
При цьому, відповідно до статті 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, а обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на сторону обвинувачення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Суд, безпосередньо дослідивши наведені вище докази, дійшов висновку, що вони є належними, оскільки кожен із них прямо або опосередковано стосується обставин, які відповідно до статті 91 КПК України підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, зокрема події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого, форми його вини, мотиву та мети його дій, а також інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Досліджені судом показання свідка ОСОБА_17 узгоджуються з письмовими доказами, а саме карткою обстеження та медичного огляду від 11.09.2024 року та довідкою військово-лікарської комісії від 11.09.2024 року № 185/2734, і підтверджують факт проходження ОСОБА_14 військово-лікарської комісії та встановлення за результатами такого огляду його придатності до військової служби.
Суд не встановив підстав ставити під сумнів достовірність показань ОСОБА_17 . Свідок безпосередньо брала участь у проведенні медичного огляду обвинуваченого як голова військово-лікарської комісії, а тому її показання щодо результатів такого огляду ґрунтуються на особистому сприйнятті відповідних обставин. При цьому вони не є ізольованими, а об`єктивно підтверджуються письмовими медичними документами, що містяться у матеріалах кримінального провадження.
Із картки обстеження та медичного огляду від 11.09.2024 року та довідки військово-лікарської комісії № 185/2734 від 11.09.2024 року вбачається, що ОСОБА_14 за станом здоров`я був визнаний придатним до військової служби. Суд також бере до уваги, що відповідно до показань свідка ОСОБА_17 із прийнятим військово-лікарською комісією рішенням ОСОБА_14 був ознайомлений та у встановленому законом порядку його не оскаржував.
Зазначені докази є належними та допустимими, оскільки отримані та долучені до матеріалів кримінального провадження у встановленому законом порядку, а їх зміст безпосередньо стосується обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність у ОСОБА_14 обов`язку проходження військової служби за призовом під час мобілізації.
При цьому суд враховує, що актуальна практика Касаційного кримінального суду у складі ІНФОРМАЦІЯ_6 виходить із того, що для наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, істотне значення має встановлення факту належного повідомлення військовозобов`язаного про необхідність явки для відправлення до військової частини та подальшого невиконання такого обов`язку без поважних причин. У постанові від 13 лютого 2025 року у справі № 168/1083/23 Верховний Суд зазначив, що дії особи утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, якщо вона під час мобілізації, будучи повідомленою про необхідність явки до ТЦК та СП, без визначених законом поважних причин не з`явилася у зазначені у повістці місце та строк для відправлення до військової частини.
Показання свідка ОСОБА_16 суд оцінює як послідовні, конкретні та такі, що узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні. Свідок безпосередньо був присутній у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 під час відповідних подій, бачив ОСОБА_14 після проходження ним військово-лікарської комісії, був обізнаний із результатом медичного огляду та безпосередньо сприймав обставини спроби вручення обвинуваченому повістки на відправлення і його відмови від її отримання.
Зазначені показання узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_15 , який безпосередньо здійснював спробу вручення ОСОБА_14 повістки, а також із письмовими доказами – повісткою на відправлення від 11.09.2024 року та актом відмови від отримання повістки від 11.09.2024 року.
Свідок ОСОБА_15 безпосередньо підтвердив, що після проходження ОСОБА_14 військово-лікарської комісії та визнання його придатним до військової служби він намагався вручити обвинуваченому повістку про необхідність з`явитися у визначені дату, час та місце до збірного пункту для подальшого відправлення до військової частини, однак ОСОБА_14 категорично відмовився від її отримання. Свідок також повідомив, що після відмови обвинуваченому були роз`яснені правові наслідки такої поведінки, а факт відмови був зафіксований відповідним актом.
Суд не встановив будь-яких обставин, які б давали підстави вважати показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 недостовірними. Їх показання є взаємно узгодженими, стосуються одних і тих самих фактичних обставин, отриманих ними безпосередньо, та об`єктивно підтверджуються письмовими доказами.
Особливо важливе значення для оцінки доказів має акт відмови від отримання повістки від 11.09.2024 року. Із його змісту вбачається, що ОСОБА_14 було доведено зміст повістки, а саме необхідність явки 13.09.2024 року о 07 годині 30 хвилин до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому акт складений двома посадовими особами територіального центру комплектування, які безпосередньо сприймали факт відмови обвинуваченого від отримання повістки.
Повістка на відправлення від 11.09.2024 року за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , скріплена гербовою печаткою, містить конкретні дату, час і місце явки ОСОБА_14 , а також попередження про відповідальність за неявку у визначений строк.
Таким чином, зміст зазначеної повістки був конкретним та однозначним, а обвинувачений мав можливість усвідомити, коли, куди та з якою метою він повинен прибути.
Суд також бере до уваги, що у цьому випадку відсутність власноручного підпису ОСОБА_14 про отримання повістки сама по собі не свідчить про відсутність належного повідомлення останнього. Навпаки, сукупністю досліджених доказів встановлено, що повістка була пред`явлена обвинуваченому, її зміст був йому озвучений, однак він свідомо відмовився від її отримання, про що посадовими особами територіального центру був складений відповідний акт.
Зазначене узгоджується з актуальною правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, може полягати, зокрема, у відмові військовозобов`язаного від отримання повістки на відправлення з подальшою неявкою для проходження військової служби. Такий підхід прямо відображений у матеріалах ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо практики застосування статті 336 КК України.
При цьому суд враховує, що у постанові ККС ВС від 13 лютого 2025 року у справі № 168/1083/23 зазначено: невстановлення точного часу вручення повістки саме по собі не впливає на об`єктивну та суб`єктивну сторони кримінального правопорушення, визначальними є факт наявності повістки та невиконання зазначеного в ній обов`язку. У цьому ж кримінальному провадженні час та обставини доведення змісту повістки до відома ОСОБА_14 встановлені безпосередньо – 11 вересня 2024 року о 12 годині 30 хвилин, що додатково виключає обґрунтовані сумніви щодо його обізнаності про необхідність явки 13 вересня 2024 року о 07 годині 30 хвилин.
Протокол тимчасового доступу до речей і документів від 30.10.2024 року суд визнає належним та допустимим доказом у частині підтвердження способу отримання органом досудового розслідування документів, що перебували у володінні ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначений протокол складений уповноваженою службовою особою на виконання ухвали слідчого судді від 18.10.2024 року у справі № 133/3170/24, а тому сам по собі не є самостійним доказом факту вчинення ОСОБА_14 кримінального правопорушення, однак підтверджує законність процесуального механізму отримання відповідних документів, які надалі були досліджені судом як письмові докази.
Копії картки обстеження та медичного огляду, довідки військово-лікарської комісії, повістки на відправлення та акта відмови від отримання повістки, вилучені під час тимчасового доступу, за своїм змістом узгоджуються між собою та з показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 і ОСОБА_15 .
Таким чином, суд не покладає обвинувальний висновок виключно на зміст протоколу тимчасового доступу, а оцінює його разом із документами, які були отримані внаслідок проведення відповідної процесуальної дії, та з іншими доказами, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні.
Рапорт ОСОБА_15 від 13.09.2024 року суд також оцінює не ізольовано, а у сукупності з іншими доказами. Зміст рапорту узгоджується з показаннями самого ОСОБА_15 , показаннями ОСОБА_16 , актом відмови від отримання повістки, копією повістки на відправлення та медичними документами щодо придатності ОСОБА_14 до військової служби.
При цьому суд враховує, що рапорт службової особи сам по собі не може бути покладений в основу обвинувального вироку як єдиний доказ обставин кримінального правопорушення, якщо його зміст не підтверджується іншими доказами. У даному ж випадку відповідні відомості отримали належне підтвердження під час безпосереднього допиту особи, яка склала рапорт, а також іншими незалежними джерелами доказової інформації.
Повідомлення про кримінальне правопорушення від 10.10.2024 року № 3405 суд оцінює як процесуальний документ, який підтверджує звернення посадової особи територіального центру комплектування та соціальної підтримки до органу досудового розслідування з повідомленням про можливе вчинення кримінального правопорушення та перелік документів, які були долучені до такого повідомлення.
Водночас суд виходить із того, що саме по собі повідомлення про кримінальне правопорушення не доводить винуватість ОСОБА_14 , оскільки містить відомості, викладені заявником. Тому суд не покладає його в основу висновку про винуватість обвинуваченого самостійно, а враховує лише у взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами, які підтверджують викладені у ньому обставини.
Показання свідка ОСОБА_18 суд оцінює як похідне джерело доказової інформації. Свідок безпосередньо не був присутній під час проходження ОСОБА_14 військово-лікарської комісії, вручення або спроби вручення йому повістки та його неявки до збірного пункту, а тому його показання не можуть самостійно підтверджувати відповідні фактичні обставини. Разом з тим вони узгоджуються з іншими доказами в частині того, що ОСОБА_14 був обізнаний про результати медичного огляду, факт спроби вручення йому повістки та подальшу неявку.
Показання свідка ОСОБА_19 мають ще більш обмежене доказове значення, оскільки, за її словами, їй було відомо лише про проходження ОСОБА_14 військово-лікарської комісії та встановлення його придатності до військової служби. Ці показання не підтверджують безпосередньо факту відмови від повістки або неявки до збірного пункту, однак і не суперечать іншим дослідженим доказам.
Показання свідка ОСОБА_20 суд оцінює окремо, оскільки останній прямо зазначив, що обставини ухилення ОСОБА_14 від призову йому не відомі. Такі показання не спростовують обвинувачення, оскільки відсутність у свідка особистих відомостей про подію не є доказом того, що відповідні обставини не мали місця. Водночас суд не використовує показання ОСОБА_20 для доведення будь-якої обставини, яка не була ним безпосередньо сприйнята.
Щодо показань самого обвинуваченого ОСОБА_14 , суд бере до уваги, що останній фактично підтвердив ключові обставини, які мають значення для справи: у вересні 2024 року він перебував у ІНФОРМАЦІЯ_2 , був направлений на військово-лікарську комісію, пройшов медичний огляд, після чого йому намагалися вручити повістку, від отримання якої він відмовився.
Отже, у цій частині показання самого обвинуваченого не спростовують доказів сторони обвинувачення, а навпаки, узгоджуються з ними.
Причина відмови від отримання повістки, на яку ОСОБА_14 послався під час судового розгляду, а саме його переконання про те, що після передачі Україною зброї НАТО саме останнє повинно воювати замість громадян України, не є юридичною підставою для невиконання військового обов`язку або для звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 336 КК України.
Суд враховує актуальну правову позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 27 жовтня 2025 року у справі № 573/838/24, відповідно до якої законодавство України не передбачає виключення з обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яке ґрунтується на релігійних або інших переконаннях, а такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності за ухилення від мобілізації за статтею 336 КК України.
Тим більше наведене ОСОБА_14 пояснення не свідчить про наявність об`єктивної перешкоди для виконання ним обов`язку з`явитися у визначені в повістці місце та час, а відображає виключно його особисте небажання проходити військову службу.
Лист директора КП « ІНФОРМАЦІЯ_4 » Козятинської міської ради від 23.10.2024 року № 1914 суд оцінює як належний письмовий доказ у частині перевірки можливої наявності поважних причин неявки ОСОБА_14 . Згідно з цим документом, у період з 01.01.2024 року до часу надання відповіді ОСОБА_14 на стаціонарному лікуванні у зазначеному закладі не перебував, а звернень за амбулаторною медичною допомогою не зареєстровано.
Цей доказ сам по собі не встановлює факту відсутності будь-якої можливої поважної причини неявки, однак у сукупності з іншими доказами підтверджує відсутність даних про хворобу чи лікування ОСОБА_14 у зазначеному закладі охорони здоров`я, які могли б об`єктивно перешкоджати його явці.
Суд також враховує, що ОСОБА_14 не надав суду документів, які б підтверджували наявність у нього станом на 13.09.2024 року обставин, що об`єктивно унеможливлювали прибуття до збірного пункту, а під час судового розгляду не навів конкретної обставини, яка б могла бути визнана поважною причиною неявки.
Висновок експерта № 285 від 16.04.2026 року за результатами судово-психіатричної експертизи суд визнає належним та допустимим доказом у частині встановлення психічного стану ОСОБА_14 на момент вчинення інкримінованого йому діяння та на час проведення експертизи.
Висновок експерта є послідовним, містить відповіді на поставлені перед експертами питання, складений комісією судових експертів відповідної спеціалізації та не містить внутрішніх суперечностей, які б ставили під сумнів його обґрунтованість.
Відповідно до висновку експерта ОСОБА_14 у період, що відноситься до інкримінованого йому діяння, на психічні розлади не страждав, за своїм психічним станом міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Таким чином, цей доказ має значення не для встановлення самої події ухилення, а для оцінки осудності обвинуваченого та його здатності усвідомлювати фактичний характер і суспільно небезпечні наслідки своїх дій та керувати ними.
Сукупність досліджених доказів також дозволяє суду зробити висновок про наявність у діях ОСОБА_14 прямого умислу.
Такого висновку суд доходить з огляду на послідовність його поведінки: після прибуття до територіального центру комплектування та проходження військово-лікарської комісії він був визнаний придатним до військової служби; після повернення до територіального центру йому була пред`явлена повістка на відправлення; її зміст був доведений до його відома; від отримання повістки він категорично відмовився; після цього йому були роз`яснені наслідки такої відмови; у визначений повісткою день і час він до збірного пункту не прибув.
При цьому сам ОСОБА_14 під час судового розгляду не заперечував факту відмови від отримання повістки, а пояснив свою поведінку виключно небажанням проходити військову службу та власними переконаннями щодо того, хто має виконувати обов`язок із захисту держави.
Отже, його поведінка не була результатом помилки щодо змісту або наслідків своїх дій. Навпаки, відмова від отримання повістки після ознайомлення з її змістом та подальша неявка у визначений день і час свідчать про усвідомлене невиконання обов`язку щодо прибуття для відправлення до військової частини.
При цьому суд виходить із того, що для встановлення суб`єктивної сторони кримінального правопорушення не вимагається доведення того, що особа мала намір назавжди уникнути військової служби. Достатнім є встановлення умисного невиконання конкретного обов`язку щодо явки для відправлення на військову службу, якщо особа усвідомлювала такий обов`язок, не мала поважних причин для його невиконання та бажала ухилитися від його виконання.
Саме така сукупність обставин встановлена судом у цьому кримінальному провадженні.
Суд також бере до уваги, що актуальна практика Верховного Суду прямо визнає одним із можливих способів вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, відмову від отримання повістки на відправлення з подальшою неявкою для проходження військової служби.
Отже, встановлені судом обставини відповідають об`єктивним і суб`єктивним ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України.
Оцінюючи сукупність доказів, суд не виявив істотних суперечностей між ними. Навпаки, показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , письмові документи щодо проходження військово-лікарської комісії, повістка на відправлення, акт відмови від її отримання, рапорт, результати перевірки можливих причин неявки та показання самого обвинуваченого в їх суттєвій частині взаємно узгоджуються і доповнюють один одного.
Кожний із наведених доказів суд оцінює не ізольовано, а у взаємозв`язку з іншими доказами. При цьому жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, а висновок про винуватість ОСОБА_14 ґрунтується саме на сукупності доказів, достатній для висновку поза розумним сумнівом.
Судом також не встановлено обставин, які б відповідно до статей 87, 89 КПК України зумовлювали визнання досліджених доказів недопустимими. Порушень встановленого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання, які б були істотними та впливали на їх доказове значення, судом не встановлено.
Таким чином, оцінені судом докази є належними, допустимими та достовірними, а їх сукупність – достатньою та взаємопов`язаною для встановлення обставин, передбачених статтею 91 КПК України, та доведення винуватості ОСОБА_14 .
У результаті оцінки всіх досліджених доказів суд доходить висновку, що ОСОБА_14 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я до військової служби, будучи належним чином повідомленим про необхідність явки до збірного пункту для відправлення до військової частини, умисно відмовився від отримання повістки, усвідомлюючи її зміст та наслідки невиконання вимоги про явку, а надалі без поважних причин у визначені дату, час і місце не з`явився, чим умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.
За таких обставин суд вважає доведеним, що в діях ОСОБА_14 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України.
Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення в стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження. 
Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачений та його захисник мали можливість для з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази, проте цього не зробили.
Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.
Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.
Сторона обвинувачення змогла довести в суді встановлені під час досудового розслідування обставини, які підлягають доказуванню, а також формулювання обвинувачення, яке прокурор уважав установленим.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а дії ОСОБА_14 за ст.336 КК України, а саме в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.
Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.
Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Прокурор ОСОБА_28 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просила суд визнати ОСОБА_14 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на 4 (чотири) роки, які він має відбувати реально.
Захисник - адвокат ОСОБА_29 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просив суд застосувати до його підзахисного ОСОБА_14 положення статті 75 КК України, та звільнити його від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 1 (один) рік.
Обвинувачений ОСОБА_14 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просив суд застосувати до нього положення статті 75 КК України, та звільнити його від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 1 (один) рік.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_14 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.
Обвинувачений ОСОБА_14 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень статті 12 КК України, віднесене до умисного нетяжкого злочину, який створює в очах громадян та суспільства в цілому, негативне враження безладдя, безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації, що свідчить про значну суспільну небезпечність такого кримінального правопорушення.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження № 12024020230000509 від 11.10.2024 року, ОСОБА_14 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 в місті Львів Львівської області, є громадянином України, має середньо-спеціальну освіту, неодружений, непрацевлаштований, фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно листа начальника управління « ІНФОРМАЦІЯ_8 » Козятинської міської ради Вінницької області ОСОБА_30 від 17.10.2024 року № 1287/12-28, ОСОБА_14 в межах ІНФОРМАЦІЯ_9 не зареєстрований, компрометуючі матеріали відсутні.
Відповідно до довідок, виданих 17.10.2024 року КП « ІНФОРМАЦІЯ_4 » Козятинської міської ради, ОСОБА_14 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. 
За відомостями інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 17.10.2024 року, ОСОБА_14 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.
Відповідно до досудової доповіді, складеної 26.05.2025 року провідним інспектором ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_31 , беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_14 , його спосіб життя, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб). 
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_14 , що передбачені статтею 66 КК України, органом досудового розслідування та судом не встановлено. 
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_14 , що передбачені статтею 67 КК України, органом досудового розслідування та судом не встановлено. 
Санкція статті 336 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років.
Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.
Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.
Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні дані про особу винного, беручи до уваги відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_14 покарання в межах санкції ст.336 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, які він має відбувати реально. 
З урахуванням характеру та підвищеного ступеня суспільної небезпечності інкримінованого кримінального правопорушення, вчиненого в умовах воєнного стану, форми вини, способу та тривалості протиправної поведінки, що свідчить про стійкий умисел на ухилення від виконання конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, а також відсутності обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, прохання обвинуваченого та його захисника, висловлене під час виступу у судових дебатах, про застосування положень статті 75 КК України, та звільнення від відбування покарання з випробуванням, є необґрунтованим, виходячи з наступних підстав. 
Відповідно до статті 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Верховний суд з даного приводу висловив наступну позицію, що звільнення від відбування покарання з випробуванням (стаття 75 КК України) може застосовуватися у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
Дана позиція була висловлена зокрема у постановах ІНФОРМАЦІЯ_6 від 15.02.2022 року у справі № 127/792/18, від 09.08.2021 року у справі № 235/689/20, від 25.01.2021 року у справі № 331/2455/19, від 09.12.2020 року у справі № 320/2380/17-к.
Разом із тим, застосування положень статті 75 КК України при призначенні покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, є недоцільним та таким, що суперечить завданням кримінального закону і цілям покарання.
Кримінальне правопорушення, передбачене статтею 336 КК України, посягає на основи обороноздатності держави, встановлений порядок комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань, а в умовах дії воєнного стану та загальної мобілізації набуває підвищеного рівня суспільної небезпеки, оскільки безпосередньо пов`язане з виконанням конституційного обов`язку громадян щодо захисту Вітчизни.
Ухилення від призову на військову службу під час мобілізації фактично підриває мобілізаційні заходи, створює загрозу національній безпеці та обороноздатності держави, а також формує у суспільстві хибне уявлення про допустимість і безкарність такої поведінки, що є особливо небезпечним у період збройної агресії.
За таких обставин звільнення від відбування покарання з випробуванням не забезпечує ані мети покарання, визначеної статтею 50 КК України, ані загальної та спеціальної превенції, оскільки не здатне сформувати у засудженого належне усвідомлення суспільної небезпеки вчиненого, а також не виконує стримуючої функції щодо інших осіб.
Отже, враховуючи характер і спрямованість кримінального правопорушення, підвищений рівень його суспільної небезпеки, застосування статті 75 КК України є безпідставним і таким, що не відповідає засадам справедливості, законності та невідворотності кримінальної відповідальності.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 641/1067/23, з урахуванням мети покарання, звільнення від відбування покарання з іспитовим строком за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, не може запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, що в умовах воєнного стану є не припустимим. При цьому суд вказав, що з урахуванням ситуації, яка наразі склалася в країні - збройною агресією російської федерації та конституційним обов`язком кожного громадянина по захисту Батьківщини, вчинений засудженим умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, тому звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.
Згідно правових позицій Верховного Суду, викладених в постанові від 30 квітня 2024 року у справі № 669/398/23, від 17 жовтня 2024 року у справі № 766/4064/23, від 22 жовтня 2024 року у справі № 629/2438/23, у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.
За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 09.12.2024 року у справі № 146/1811/23 та постанові від 03.12.2024 року у справі № 591/6556/23, відсутність належного реагування держави, зокрема суду під час призначення покарання за вчинення військовозобов`язаними кримінальних правопорушень у сфері забезпечення призову та мобілізації під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України, нівелює визначену статями 50, 65 КК України мету покарання і може призвести до збільшення кількості аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами, а також неспроможності забезпечення належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призведе до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому.
Верховний Суд у постанові від 17.05.2024 року у справі № 596/801/23 зазначив, що той факт, що військовозобов`язаний, який ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, беззаперечно визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, а також на момент апеляційного та касаційного перегляду вже був призваний на військову службу за мобілізацією та фактично проходив військову службу у складі військової частини, свідчить про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства та є підставою для застосування положень статті 75 КК України.
При цьому Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду звернув увагу, що судам апеляційної інстанції під час перегляду вироків у справах цієї категорії необхідно враховувати нові обставини, встановлені під час розгляду, зокрема факт подальшого призову засудженого на військову службу та реального проходження ним військової служби, оскільки такі обставини можуть істотно вплинути на висновок щодо можливості його виправлення без відбування покарання.
Суд наголошує, що під час судового розгляду ні захисником, ні обвинуваченим не були подані документи на підтвердження того, що обвинувачений вступив до лав Збройних Сил України, більше того обвинувачений не виявляє наміру виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, а тому лише формальне посилання на те, що злочин відноситься до категорії нетяжких кримінальних правопорушень, вчинений вперше не є підставою для застосування норм статті 75 КК України.
Щодо висновків досудової доповіді органу пробації, відповідно до яких виправлення ОСОБА_14 без позбавлення або обмеження волі можливе, а ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення визначений як середній, то суд зазначає наступне.
Відповідно до статей 314, 314-1 КПК України, досудова доповідь має на меті забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, та не позбавляє суд права самостійно оцінити всі обставини кримінального провадження при вирішенні питання про призначення покарання та можливість звільнення від його відбування з випробуванням.
Висновок органу пробації не має наперед установленої сили та не є обов`язковим для суду. Суд оцінює його у сукупності з іншими доказами та обставинами кримінального провадження.
У цьому випадку суд не може погодитися з висновком органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_14 без ізоляції від суспільства, оскільки такий висновок не є визначальним для оцінки всіх обставин, які мають значення для застосування статті 75 КК України, а встановлені судом під час безпосереднього судового розгляду обставини свідчать про відсутність достатніх підстав для позитивного прогнозу його поведінки.
При цьому суд виходить із того, що показник ризику повторного кримінального правопорушення не може розглядатися ізольовано від характеру самого кримінального правопорушення, способу його вчинення, мотивів поведінки особи, її ставлення до вчиненого, поведінки після його вчинення та інших обставин, установлених безпосередньо судом.
Важливим є і те, що призначення покарання за кримінальне правопорушення, передбачене статтею 336 КК України, має забезпечувати не лише індивідуальну превенцію щодо конкретної особи, а й загальну превенцію — формування у суспільстві усвідомлення неминучості юридичної відповідальності за умисне ухилення від виконання встановленого законом обов`язку щодо проходження військової служби під час мобілізації.
У постанові Верховного Суду від 21.05.2025 року у справі № 636/6354/23 зроблено висновок, що відсутність належного реагування держави, зокрема суду під час призначення покарання за вчинення військовозобов`язаними кримінальних правопорушень у сфері забезпечення призову та мобілізації під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України, нівелює визначену статями 50, 65 КК України мету покарання і може призвести до збільшення кількості аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами, а також неспроможності забезпечення належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призведе до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому.
Визначена судом форма відбування покарання ОСОБА_14 в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та буде ефективним в аспекті превенції вчинення ним чи іншими особами аналогічних злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також призведе до збільшення свідомого та відвертого ігнорування особами, які підлягають мобілізації, отриманого письмового повідомлення про необхідність несення військової служби, що може стати наслідком неможливості боротьби з подальшим вчиненням таких кримінальних правопорушень.
Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 15 листопада 2023 року у справі № 641/1067/23, від 19 березня 2024 року у справі № 676/4559/22, від 03 грудня 2024 року у справі № 591/6556/23, від 30 жовтня 2025 року у справі № 132/2491/23, від 27 листопада 2025 року у справі № 583/3259/24, в яких зазначено про недопустимість призначення покарання із застосуванням статті 75 КК України обвинуваченим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених статтею 336 КК України.
Призначений судом ОСОБА_14 вид та розмір покарання відповідає принципам законності, справедливості, індивідуалізації та пропорційності кримінальної відповідальності, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, а також для реалізації як спеціальної, так і загальної превенції.
При цьому, реальне відбування покарання у цій конкретній справі не є надмірним заходом державного примусу, оскільки ОСОБА_14 призначено мінімальний строк позбавлення волі, передбачений санкцією статті 336 КК України, а висновок про необхідність його реального відбування ґрунтується на конкретних, установлених під час судового розгляду обставинах та відповідає вимогам статей 50, 65, 75 КК України.
Таким чином, суд не знаходить достатніх правових та фактичних підстав для застосування до ОСОБА_14 положень статті 75 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.
За пунктом 2 частини четвертої статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили; рішення про залік досудового тримання під вартою.
Заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого в ході досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались.
Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання необхідно рахувати з моменту затримання особи на виконання вироку.
До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_14 не обирати. 
Речові докази та витрати на залучення експерта відсутні.
Відповідно до частин першої, другої статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.
Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення – місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.
Оскільки днем підписання вироку є 25 серпня 2026 року, то датою його постановлення є саме цей день.
За положеннями частини 15 статті 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_14 на виконання вироку.
До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_14 не обирати. 
Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. 
Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя