Справа № 461/2943/26      Головуючий у 1 інстанції: Кротова О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/1762/26     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 серпня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – представника позивача – адвоката Мельника А. І., представника відповідача – адвоката Хром`як У. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про розірвання договору про поділ майна подружжя, визнання недійсними договорів дарування, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

у травні 2026 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , в якому просив:
-розірвати, у зв`язку із істотним порушенням, договір про поділ майна подружжя від 15 грудня 2023 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , нотаріально посвідчений Тертичною Е. В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 2100;
-визнати недійсними, у зв`язку із їх фраудаторністю, такі договори дарування:
договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 квітня 2026 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В. та зареєстрований за номером 484;
договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 16 квітня 2026 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В. та зареєстрований за номером 485;
договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 16 квітня 2026 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В. та зареєстрований за номером 486;
договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений 16 квітня 2026 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В. та зареєстрований за номером 487;
договір дарування квартири АДРЕСА_4 , укладений 16 квітня 2026 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В. та зареєстрований за номером 489;
договір дарування 4/100 (чотирьох сотих) частки нежитлових приміщень № I, II, АДРЕСА_5 , а саме: приміщення № Х, укладений 16 квітня 2026 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В. та зареєстрований за номером 491;
договір дарування квартири АДРЕСА_6 , укладений 16 квітня 2026 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В. та зареєстрований за номером 505.
визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 380576446101); квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1998574146101); квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційній номер об`єкта нерухомого майна - 399202546101); квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2347861446101); квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1998568846101); квартиру АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1762920046101); 1/2 (одну другу) ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1045078646101); 4/100 (чотири сотих) частки нежитлових приміщень № I, II, III, IV, V, VII, VIII, IX, X, XII, XIII, XIV, XV, що знаходяться в АДРЕСА_5 , а саме: приміщення № X площею 13, 9 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 908119646101); частку, у розмірі 100 % (сто відсотків), в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Старий Рояль» (ідентифікаційний номер юридичної особи 19176026, місцезнаходження: Україна, 79008, Львівська область, м. Львів, вул.Ставропігійська, буд. 3);
-здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме:
визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 63,6 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 380576446101;
визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 63,6 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 380576446101;
визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1998574146101;
визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1998574146101
визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 51,5 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 399202546101;
визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 51,5 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 399202546101;
визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 34,1 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2347861446101;
визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 34,1 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2347861446101;
визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,6 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 199856040101;
визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,6 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 199856040101;
визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_6 , загальною площею 41,0 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1762920046101;
визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_6 , загальною площею 41,0 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1762920046101;
визнати право власності ОСОБА_1 на 1/4 (одну четверту) ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_7 , загальною площею 251,5 кв. м., до якого відносять господарські будівлі: «Б», «В» гараж, № 1 ворота, № 2,5 - огорожа, № 3 - хвіртка, І замощення; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -1045078646101;
визнати право власності ОСОБА_3 на 1/4 (одну четверту) ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_7 , загальною площею 251,5 кв. м., до якого відносять господарські будівлі: «Б», «В» гараж, № 1 ворота, № 2,5 - огорожа, № 3 - хвіртка, І замощення; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -1045078646101;
визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 (одну другу) частину від 4/100 (чотирьох сотих) частки нежитлових приміщень № I, II, III, IV, V, VII, VIII, IX, X, XII, XIII, XIV, XV, загальною площею 338,2 кв. м., що знаходяться в АДРЕСА_5 , а саме: приміщення № Х, площею 13,9 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 908119646101;
визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 (одну другу) частину від 4/100 (чотирьох сотих) частки нежитлових приміщень № I, II, III, IV, V, VII, VIII, IX, X, XII, XIII, XIV, XV, загальною площею 338,2 кв. м., що знаходяться в АДРЕСА_5 , а саме: приміщення № Х, площею 13,9 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 908119646101.
стягнути на користь ОСОБА_1 половину вартості частки ОСОБА_3 в статутному капіталі ТОВ «Старий Рояль» (ідентифікаційний номер юридичної особи 19176026, місцезнаходження: Україна, 79008, Львівська область, м. Львів, вул. Ставропігійська, буд. 3) з урахуванням ринкової вартості чистих активів товариства.
Одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив:
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 63,6 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_5 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 380576446101, і заборонити ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження вказаного об`єкту нерухомого майна;
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_5 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1998574146101, і заборонити ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження вказаного об`єкту нерухомого майна;
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 51,5 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_5 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 399202546101, і заборонити ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження вказаного об`єкту нерухомого майна;
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 34,1 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_5 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2347861446101, і заборонити ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження вказаного об`єкту нерухомого майна;
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,6 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_5 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1998568846101 і заборонити ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження вказаного об`єкту нерухомого майна;
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 41,0 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_5 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1762920046101 і заборонити ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження вказаного об`єкту нерухомого майна;
накласти арешт на 4/100 (чотири сотих) частки нежитлових приміщень № І, ІІ, ІІІ, IV, V, VII, VIII, IX, X, XII, XIII, XIV, XV, загальною площею 338,2 кв. м., що знаходяться в АДРЕСА_5 , а саме: приміщення № Х площею 13,9 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_5 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 908119646101 і заборонити ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження вказаного об`єкту нерухомого майна;
накласти арешт на частку ОСОБА_5 у розмірі 100% (сто відсотків), в статутному капіталі ТОВ «Старий Рояль» (ідентифікаційний номер юридичної особи 19176026, місцезнаходження: Україна, 79008, Львівська область, м. Львів, вул. Ставропігійська, буд.3) і заборонити ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження вказаної частки в статутному капіталі товариства;
з метою збереження активів юридичної особи ТОВ «Старий Рояль», накласти арешт на нерухоме майно, що перебуває у власності ТОВ «Старий Рояль» (ідентифікаційний номер юридичної особи 19176026, місцезнаходження: Україна, 79008, Львівська область, м. Львів, вул. Ставропігійська, буд. 3), а саме: нежитлові приміщення № 8-9, 8-10, 8-11, 8-12; магазин непродовольчих товарів площею 29,4 кв. м (8-13, 8-14, 8-15), загальною площею 80, 5 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 75617446101, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 ; нежитлове приміщення, у підвалі під індексом (I) та на І-му поверсі (індекси частин приміщення з 8-1 по 8-8), загальною площею 164, 4 кв. м.; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 76129546101, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 .
Заява обґрунтована тим, що у зв`язку з укладенням договору від 15 грудня 2023 року між позивачем та ОСОБА_3 (колишнім подружжям), у власність останньої перейшло зазначене вище майно, а йому передано в особисту власність 1/2 (одна друга) ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_7 . Разом з тим, відповідачка умови договору не виконує, а саме не здійснила жодної узгодженої щомісячної виплати коштів, відтак вважає, що наявні підстави для розірвання зазначеного договору. Поряд з цим ОСОБА_3 здійснила відчуження спірного нерухомого майна своїй матері 16 квітня 2026 року, відразу після його звернення у Личаківський районний суд м. Львова із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, оскільки інформація про таке звернення була оприлюднена на офіційній сторінці «Судова влада України». Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15 квітня 2026 року заяву про забезпечення позову було повернуто заявнику з мотивів непідсудності цієї заяви суду. Надалі він звернувся з аналогічною заявою в Галицький районний суд м. Львова, однак ухвалою від 21 квітня 2026 року відмовлено у задоволенні такої. Вважає, що для запобігання можливого наступного відчуження спірного майна до вирішення справи по суті, що може зробити неможливим виконання рішення суду, буде доцільним накласти арешт на об`єкти нерухомого майна та на частку в статутному капіталі юридичної особи, що є співмірним із заявленим позовом. Щодо зустрічного забезпечення позову заявник вносить пропозицію про таке зустрічне забезпечення позову у виді накладення арешту на належне ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: 1/2 (одну другу) ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_7 , яке також, як і наведене вище майно, було предметом оспорюваного договору про поділ майна подружжя від 15 грудня 2023 року.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2026 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.
Застосовано заходи забезпечення позову, а саме:
- накладено арешт, шляхом заборони ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна: 4/100 (чотири сотих) частки нежитлових приміщень № І, ІІ, ІІІ, IV, V, VII, VIII, IX, X, XII, XIII, XIV, XV, загальною площею 338, 2 кв. м., що знаходяться в АДРЕСА_5 , а саме: приміщення № Х площею 13, 9 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_5 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 908119646101;
- накладено арешт, шляхом заборони ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження частки ОСОБА_5 у розмірі 100 % (сто відсотків), в статутному капіталі ТОВ «Старий Рояль» (ідентифікаційний номер юридичної особи 19176026, місцезнаходження: Україна, 79008, Львівська область, м. Львів, вул. Ставропігійська, буд. 3).
У задоволенні інших вимог заяви відмовлено.
Ухвалу суду оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2026 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що між колишнім подружжям ОСОБА_6 виник спір щодо розірвання договору про поділ майна подружжя, у зв`язку із істотним порушенням його умов ОСОБА_3 , визнання майна, яке за цим договором передано в особисту приватну власність ОСОБА_3 , об`єктами права спільної сумісної власності та поділ такого майна. Проте після звернення із заявою про забезпечення позову до його подання, відповідачка відчужила майно, яке є її особистою приватною власністю на підставі договору про поділ майна подружжя своїй матері на підставі договорів дарування. Остання не позбавлена можливості провести подальше відчуження такого майна, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, про що судом правильно зазначено в оскарженій ухвалі. Проте судом проігноровано шість квартир, які на підставі договору про поділ майна подружжя передані в особисту приватну власність ОСОБА_3 , та в подальшому відчужені ОСОБА_5 , адже оскаржена ухвала не містить жодних мотивів відмови у забезпеченні позову щодо цього майна. У той час, судом в ухвалі наведені мотиви для відмови у накладенні арешту на таке майно як нежитлові приміщення підвалу площею 74,7 кв. м. по АДРЕСА_8 та нежитлові приміщення підвалу площею 109, 5 кв. м. по АДРЕСА_9 . Однак, ці об`єкти є відмінними від об`єктів, на які просив накласти арешт ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову, та які просить поділити в позовній заяві. Вказує також на те, що перебування певного майна в іпотеці не робить неможливим накладення на нього арешту у порядку забезпечення позову, за заявою особи, яка відмінна від іпотекодержателя, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові ОП КЦС ВС від 05 травня 2025 року в справі №466/2651/23. Зазначає, що оскільки при виплаті компенсації вартості частки учасника господарського товариства, така обраховується, виходячи з вартості чистих активів товариства, відтак доцільно накласти арешт на майно самого товариства, щоб унеможливити відчуження ним такого майна, що зменшить вартість чистих активів. Тобто, встановлені судом першої інстанції обставини та додані позивачем до заяви про забезпечення позову докази свідчать, що поведінка відповідачів щодо спірного майна є недобросовісною та існує реальна загроза чергового його відчуження, що свідчить про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову повністю. 
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2026 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що накладення арешту на майно ОСОБА_5 є безпідставним, оскільки факт реалізації ОСОБА_3 свого особистого майна ОСОБА_5 не містить ознак недобросовісності, адже на цей момент таке майно належало на праві особистої приватної власності ОСОБА_3 , під арештом чи забороною не перебувало. Вказує, що таке відчуження обумовлено не судовим спором з ОСОБА_1 як зазначає останній, а відбулося у зв`язку із виїздом ОСОБА_3 на постійне місце проживання до Республіки Польща. Вважає, що накладення арешту на таке майно є очевидно неспівмірним заходом та становить грубе і невиправдане втручання у право власності третьої особи. звертає увагу на очевидну суперечливість висновків суду першої інстанції, адже відмовляючи в накладенні арешту на квартири, суд обґрунтовано виходив з того, що в такому випадку матиме місце втручання у права третіх осіб та відсутність доведених ризиків, у той час як накладення арешту на 4/100 частки нежитлових приміщень свідчить про таке втручання, проте ризики відчуження такого майна позивачем не доведені, що свідчить про очевидну не співмірність такого заходу забезпечення позову. Накладаючи арешт на частку у господарському товаристві судом порушено принцип рівності та пропорційності, адже відсутні докази неправомірного її відчуження або докази того, що таке відчуження спрямоване на приховування майна. Зазначає про те, що після внесення грошових коштів до статутного капіталу товариства, останнє стає їх власником, а у разі, якщо частка належить учаснику та набута ним під час шлюбу, у разі поділу майна належним способом захисту у таких спорах є вимога про виплату половини вартості частки, а не її поділ між подружжям. У позовній заяві ОСОБА_1 серед іншого заявлено майнову вимогу про стягнення з ОСОБА_3 на його користь грошового еквівалента частки у статутному капіталі ТОВ «Старий Рояль», тому накладати арешт на саму частку недоцільно, адже її подальше відчуження ніяким чином не утруднить виконання рішення, у разі задоволення цієї позовної вимоги. Вважає хибними висновки суду про те, що накладення арешту 100 % частки у статутному капіталі не свідчить про втручання в господарську діяльність товариства, адже інвестиційна привабливість такого товариства, а також можливість отримання ним кредиту за таких обставин значно зменшується.
В червні 2026 року від ОСОБА_3 через підсистему Електронний суд надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_4 , в якому заявник просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, такий мотивований безпідставністю доводів апеляційної скарги.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 від учасників справи, а також на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від ОСОБА_5 не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з`явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
Цією нормою встановлені такі види забезпечення позову, зокрема як накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.
Арешт майна – це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна – це перешкода у вільному розпорядженні майном.
При цьому, заборона на відчуження майна є самостійним видом (способом) забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2021 року в справі № 643/12369/19).
Разом з тим, арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (постанова Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року в справі № 908/2382/21 та постанова Верховного Суд від 14 лютого 2024 року в справі № 504/3408/22).
Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (постанова Верховного Суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23).
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).
Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмета спору.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 вказано, що:
«співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що:
«під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом». Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що можливе подальше відчуження відповідачкою спірної квартири об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що оспорюваний у цій справі правочин не буде підставою для наступної зміни власника квартири, а тому визнання його недійсним не відновлюватиме порушене право позивача та спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів (див. пункти 40 - 43, 46, 47, 48, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 зазначено, що:
«умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. […] Цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».
При цьому при вжиття такого заходу як арешт майна власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року в справі № 908/2382/21).
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту та заборони вчинення розпоряджатися нерухомими майном, а саме квартирами, суд першої інстанції виходив з того, що такі є неспівмірними, заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення позову.
Проте з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з такого.
Верховний Суд у постанові від 03 березня 2023 року в справі № 905/448/22 звертав увагу, що вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права власника в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору, зокрема, не може бути встановлено, чи порушуються права та обов`язки особи, яка звернулася з такою заявою.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 травня 2020 року в справі № 755/15345/17-ц, від 21 квітня 2022 року в справі № 592/7729/18 та від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23).
З огляду на наведене, колегія суддів визнає помилковими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову в частині спірних квартир.
За встановлених обставин справи, виходячи з предмета та підстав позову, а також з огляду на те, що одноосібним набувачем за оспорюваними договорами дарування спірного майна є ОСОБА_5 , яка має процесуальний статус відповідача у справі, а також те, що це саме майно є предметом договору, стороною якого є інший відповідач ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, який просить розірвати позивач, визнати таке майно об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та здійснити його поділ, а можливість відповідача ОСОБА_5 розпорядитися таким майном, зокрема, у спосіб його відчуження, є беззаперечною, і такі дії у майбутньому можуть утруднити виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, колегія суддів доходить висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у спосіб накладення арешту на квартири, щодо яких між сторонами існує на даний час реальний спір.
З огляду на сутність такого виду забезпечення позову як арешт майна, належного відповідачу, колегія суддів не убачає підстав для забезпечення позову у спосіб заборони відповідачу ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження такого майна з підстав зазначених вище.
Наведене у повній мірі стосується, помилково вжитого судом першої інстанції такого виду як заборона ОСОБА_5 вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, а саме частки нежитлових приміщень, а також окремого приміщення.
Щодо арешту частки та заборони її відчуження у товаристві, а також накладення арешту на майно товариства.
У постанові Верховного Суду від 30 липня 2025 року в справі № 752/22157/20 вказано, що: «види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року в справі № 522/1514/21».
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2026 року в справі № 2-3025/2001 зазначено, що:
«41. Позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).
42. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19 (провадження № 61-18169св19) зазначено, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи. З наявної в матеріалах справи заяви про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру стосуються прав третьої особи, яка не є відповідачем у справі. При цьому забезпеченням позову захищаються законні права (інтереси) позивача у разі, коли відповідач діє недобросовісно. Відтак, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не третьої особи, і суд повинен виходити із наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги. Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норму процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову».
43. У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) вказано, що «при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачу. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі».
44. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 372/333/20 (провадження № 61-19492св20) та від 21 квітня 2022 року у справі № 755/5300/21 (провадження № 61-18391св21), від 18 січня 2023 року у справі № 755/9322/20 (провадження № 61-14783св20), від 25 вересня 2024 року у справі № 756/19178/21 (провадження № 61-13112св23).
45. У постанові Верховного Суду від 30 липня 2025 року у справі № 752/22157/20 (провадження № 61-4734св25) вказано, що: «до видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України). За змістом наведених норм це стосується майна, що належить відповідачу».
У справі, що переглядається ТОВ «Старий Рояль єдиним учасником якого є відповідач ОСОБА_5 , та на майно якого просить накласти арешт позивач, не є учасником справи.
У цьому зв`язку колегія суддів враховує, що після внесення учасником товариства свого вкладу, це майно стає власністю господарського товариства, а учасник внаслідок цього набуває право на частку в статутному капіталі. Тому потрібно розмежовувати право на частку в статутному капіталі, яке належить його учасникам, та майно юридичної особи, яке є її власністю. При цьому майно юридичної особи не може бути кваліфіковане в розумінні пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України як майно, що знаходиться в іншої особи та підлягає передачі відповідачу.
Тому, місцевим судом, за таких обставин обґрунтовано відмовлено в накладенні арешту на майно ТОВ «Старий Рояль», оскільки таким могли бути порушені права щодо нього особи, яка не має у цій справі процесуального статусу відповідача.
Щодо накладення арешту на частку в розмірі 100 % статутного капіталу ТОВ «Старий Рояль», яка належить ОСОБА_5 та заборону останній вчиняти дії з її відчуження, колегія суддів, виходячи з підстав та предмету позову щодо цього майнового права, а саме, що позивач не просить в порядку поділу майна подружжя визнати за собою право на цю частку, а лише стягнути компенсацію вартості половини цієї частки, а також, що позивачем не оспорюється правомірність набуття ОСОБА_5 права на цю частку, вжиття судом першої інстанції заходів забезпечення позову щодо цього речового права, на думку колегія суддів є неспівмірним, тому в задоволенні вимог заяви про забезпечення позову у цій частині належить відмовити.
Колегія суддів також враховує, що під час апеляційного розгляду не встановлено достатніх та/або обов`язкових підстав для застосування зустрічного забезпечення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за доцільне наголосити на тому, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
При цьому учасники справи не позбавлені права, за наявності передбачених законом підстав, вимагати відшкодування збитків заподіяних забезпеченням позову, а також подавати клопотання, зокрема про скасування заходів забезпечення позову чи заміну одного заходу забезпечення позову іншим (статті 156, 158, 159 ЦПК України).
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (абзац другий частини другої статті 376 ЦПК України).
Оскільки наведені в апеляційних скаргах доводи щодо порушення норм процесуального права знайшли своє часткове підтвердження, оскаржену ухвалу в частині відмови в забезпеченні позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження квартир, а також в частині задоволення вимог заяви про накладення арешту шляхом заборони вчиняти дії, спрямовані на відчуження частки у розмірі 100 % в статутному капіталі - скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення вимог заяви про накладення арешту на квартири та про відмову у задоволенні вимог заяви про накладення арешту шляхом заборони вчиняти дії на відчуження частки у розмірі 100% в статутному капіталі, а в частині заборони вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна (нежитлових приміщень) – скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення про відмову у цій вимозі заяви. В решті ухвалу суду як законну та обґрунтовану належить залишити без змін. Поряд з цим, з метою виконуваності та розуміння змісту судових рішень, колегія суддів вважає за доцільне викласти абзац другий резолютивної частини оскарженої ухвали в новій редакції, з урахуванням мотивів та висновків, викладених у цій постанові. Відтак, подані апеляційну скарги належить задовольнити частково.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням висновку щодо суті апеляційних скарг, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, а не судом апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2026 року в частині відмови в забезпеченні позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження квартир, а також в частині задоволення вимог заяви про накладення арешту шляхом заборони вчиняти дії, спрямовані на відчуження частки у розмірі 100 % в статутному капіталі - скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення вимог заяви про накладення арешту на квартири та про відмову у задоволенні вимог заяви про накладення арешту шляхом заборони вчиняти дії на відчуження частки у розмірі 100% в статутному капіталі . 
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 07 травня 2026 року в частині заборони вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна (нежитлових приміщень) – скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у цій вимозі заяви.
Викласти абзац другий резолютивної частини ухвали в такій редакції:
«Застосувати заходи забезпечення позову, а саме:
- накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 63,6 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 380576446101;
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 28,2 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1998574146101;
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 51,5 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 399202546101;
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 34,1 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2347861446101;
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,6 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1998568846101;
накласти арешт на квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 41,0 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1762920046101;
накласти арешт на 4/100 (чотири сотих) частки нежитлових приміщень № І, ІІ, ІІІ, IV, V, VII, VIII, IX, X, XII, XIII, XIV, XV, загальною площею 338,2 кв. м, що знаходяться в АДРЕСА_5 , а саме: приміщення № Х площею 13,9 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 908119646101».
В решті ухвалу суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С. М. Копняк

Судді:         С. М. Бойко

А. В. Ніткевич