ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року | Справа №160/20824/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ремез К.І. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

16.07.2026 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні (призначенні) з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до пункту а) статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до пункту а) статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи із вислуги років у пільговому обчисленні 29 років 07 місяців 26 днів, з дня ухвалення рішення по справі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно не врахував вислугу років у пільговому обчисленні, оскільки положення, які обмежували таке обчислення лише розміром пенсії, визнані судом протиправними та нечинними.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена судді К.І. Ремез.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.07.2026 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).
Копію ухвали про відкриття провадження отримано відповідачем 17.07.2026 за допомогою підсистеми «Електронний суд». 
Відповідач правом на подання відзиву не скористався, доказів на підтвердження правомірності своїх дій суду не надав.
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ та Національній поліції України, остання посада - старший оперуповноважений відділу управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.
12.06.2024 під час виконання службових обов`язків позивач отримала мінно-вибухову травму внаслідок ракетного удару по адміністративній будівлі, що підтверджено актом спеціального розслідування нещасного випадку № 43 від 25.12.2024.
02.06.2025 військово-лікарською комісією позивачка визнана непридатною до служби в поліції (свідоцтво про хворобу № 62-с/НПУ), а 11.06.2025 вона звільнена зі служби.
Згідно з витягом з наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 22.08.2025 № 1146 о/с дск стаж служби позивачки для призначення пенсії становить: у календарному обчисленні - 22 роки 11 місяців 19 днів; у пільговому обчисленні - 29 років 07 місяців 26 днів.
За рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 29.07.2025 № 231/25/2737/Р позивачці встановлено ІІ групу інвалідності. 
Позивачці призначено пенсію по інвалідності внаслідок війни, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 08.10.2025.
Заява представника позивача про переведення на пенсію за вислугу років зареєстрована відповідачем 14.05.2026.
Листом від 26.06.2026 № 77256-49425/Ш-01/8-0400/26 відповідач відмовив у переведенні, зазначивши, що вислуга років у календарному обчисленні складає менше 25 років, а на момент звільнення позивач не досягла 45-річного віку.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII) пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців та інших осіб, зазначених у пунктах «б»-«д», «ж», «з» статті 1-2 цього Закону, незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.
Згідно зі статтею 17-1 Закону № 2262-XII порядок обчислення вислуги років встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119 до Порядку № 393 внесено зміни, якими пільгове обчислення вислуги років було обмежено визначенням розміру пенсії, а для призначення пенсії встановлено обчислення виключно календарної вислуги.
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2025 року у справі № 640/13694/22 відповідні положення постанови Кабінету Міністрів України № 119 визнано протиправними та нечинними.
Відповідно до частини 2 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт або його окреме положення втрачає чинність з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Верховний Суд у постанові від 06 серпня 2026 року у справі № 380/16471/24 зазначив, що положення постанови № 119, визнані протиправними та нечинними у справі № 640/13694/22, втратили чинність 28 серпня 2025 року, а не з моменту їх прийняття, та що це не позбавляє особу права повторно звернутися із заявою про призначення пенсії, яка підлягатиме розгляду відповідно до нормативно-правового регулювання, чинного на момент прийняття рішення за такою заявою.
У постанові від 13 травня 2026 року у справі № 420/21549/25 Верховний Суд дійшов висновку, що вислуга років із врахуванням часу служби, який підлягає зарахуванню на пільгових умовах, є календарною одиницею виміру та повинна бути врахована до вислуги років, яка обчислюється в порядку статей 12, 17 та 17-1 Закону № 2262-XII.
Згідно із частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд ураховує, що заява позивача розглянута відповідачем 26.06.2026, тобто після того, як відповідні положення постанови № 119 втратили чинність. 
Проте зі змісту листа від 26.06.2026 вбачається, що відповідач обмежився констатацією відсутності 25 років календарної вислуги і питання впливу набрання законної сили постановою у справі № 640/13694/22 на правове регулювання, яке підлягало застосуванню, не досліджував узагалі.
Отже, відмова відповідача ухвалена без урахування всіх обставин, що мають значення, тобто з порушенням пункту 3 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відповідні дії є протиправними.
Щодо способу захисту, суд зазначає таке. 
Відповідно до абзацу другого частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Встановлення тривалості вислуги років та страхового стажу, перевірка документів пенсійної справи та обчислення розміру пенсії належать до компетенції органів Пенсійного фонду України, а не суду. Відповідач цих питань по суті не вирішував, тому належним способом захисту є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням правової оцінки суду, а не зобов`язання перевести позивача на пенсію за вислугу років.
Окремо суд зазначає, що вимога про переведення позивача на пенсію за вислугу років саме з дня ухвалення рішення по справі нормативного обґрунтування не має. Стаття 50 Закону № 2262-XII пов`язує день, з якого призначається пенсія, із днем, наступним після звільнення зі служби, а при несвоєчасному зверненні із днем виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням. Дати ухвалення судового рішення як моменту призначення пенсії закон не передбачає, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Суд також звертає увагу на те, що друга підстава відмови, наведена відповідачем у листі від 26.06.2026, ґрунтується на недосягненні позивачем 45-річного віку. Водночас абзацом другим пункту «б» статті 12 Закону № 2262-XII передбачено, що особам, які є особами з інвалідністю внаслідок війни, пенсія на визначених у цьому пункті умовах призначається незалежно від віку. Оскільки позивач про призначення пенсії за пунктом «б» статті 12 Закону № 2262-XII не просить, суд за межі позовних вимог не виходить, проте ця обставина підлягає врахуванню відповідачем під час повторного розгляду заяви.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню.
Доказів сплати судового збору матеріали справи не містять, а тому розподіл судових витрат не здійснюється.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. 2, 5, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 265, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до пункту а) статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , зареєстровану 14.05.2026 за вх. № 49425/III-0400-26, про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років, з урахуванням правової оцінки суду, наданої у цьому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.І. Ремез