Справа № 132/2119/26
Провадження № 2/132/1492/26 
РІШЕННЯ 
Іменем України

"24" липня 2026 р. місто КАЛИНІВКА

Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді – СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання – РИБАК І.Ю., за участі: представника третьої особи – КОВАЛЬ І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області, цивільну справу № 132/2119/26 за позовом Органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – Служба у справах дітей та сім`ї Калинівської міської ради Вінницької області, Відділення соціальної роботи сім`ї, дітей та молоді Комунальної установи «Територіальний центр надання соціальних послуг» Калинівської міської ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, 

ВСТАНОВИВ:
22.06.2026 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся Органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із вказаним позовом, в якому просить відібрати малолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав, та передати дитину під опіку Органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області; стягнути на користь особи (фізичної, юридичної), якій буде передана дитина, аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх доходів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дані позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, чим створює ризик для її життя, здоров`я та морального виховання, а тому наявні правові підстави для відібрання у неї дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2026 року, визначено склад суду з розгляду позовної заяви.
Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 23.06.2026 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження.
Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 30.06.2026 року, закрите підготовче провадження у цивільній справи, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.
Позивач – представник Органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просив позовну заяву задовольнити з підстав, зазначених у позові, та розглянути справу за його відсутності.
Відповідач – ОСОБА_2 до суду повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена в передбаченому законом порядку, заперечень з приводу поданого позову не надала.
Третя особа – представник Служби у справах дітей та сім`ї Калинівської міської ради Вінницької області Коваль І.М. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.
Третя особа – представник Відділення соціальної роботи сім`ї, дітей та молоді Комунальної установи «Територіальний центр надання соціальних послуг» Калинівської міської ради до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку, заперечень з приводу поданого позову не надав. 
Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року.
Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року).
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»).
У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.
Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України та учасники справи, у тому числі відповідач, не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.
За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності зокрема відповідача, що не може розцінюватись, як порушення її прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. 
Згідно частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За наявності існуючих умов, передбачених в частині першій статті 280 ЦПК України, які підтверджені наявними в справі доказами, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступних висновків.
Встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_3 є матір`ю дитини – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 21 травня 2012 року виконавчим комітетом Кіровської сільської ради Калинівського району Вінницької області.
Державна реєстрація народження дитини проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері).
Відповідно до наказу начальника Служби у справах дітей та сім`ї Калинівської міської ради Вінницької області Коваль І. від 02 березня 2026 року № 27, дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, взято на облік, у зв`язку з ухиленням матері від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. 
Згідно листа медичного директора Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня» Вінницької обласної ради Муравської О. від 11 березня 2026 року, дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, було госпіталізовано 07 березня 2026 року до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня» Вінницької обласної ради, у зв`язку із заподіяння їй тілесних ушкоджень матір`ю.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області від 13 березня 2026 року № 141, вилучено дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, з родини матері ОСОБА_2 , у зв`язку із загрозою життю і здоров`ю дитини. Тимчасово влаштовано дитину в сім`ю рідної тітки ОСОБА_4 . 
Згідно висновку Органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області від 16 травня 2026 року № 03-07/373, визнано за доцільне відібрати малолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, від матері ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав, оскільки остання ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, чим створює ризик для її життя, здоров`я та морального виховання. 
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.
Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. З таким позовом до суду має право звернутися прокурор (частина друга статті 170 СК України).
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).
Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Розпорядження про встановлення опіки слід розглядати як тимчасовий захід, який підлягає припиненню, щойно це дозволятимуть обставини. Будь-які заходи щодо тимчасового влаштування дитини повинні узгоджуватися з кінцевою метою - возз`єднання дитини з батьками, якщо це відповідає її найкращим інтересам. Позитивний обов`язок держави щодо сприяння возз`єднанню сім`ї з плином часу посилюється та має реалізовуватися з урахуванням принципу забезпечення найкращих інтересів дитини (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 січня 2018 року у справі «Achim v. Romania» («Ахім проти Румунії»), заява № 45959/11, § 113).
У зазначеній справі ЄСПЛ встановив, що перед передачею дітей під опіку соціальні служби здійснювали спостереження за сім`єю, надавали батькам рекомендації щодо покращення умов проживання та виховання дітей, вживали заходів для підтримання контактів і сприяли покращенню матеріального становища та батьківських навичок заявників. Суд дійшов висновку, що тимчасове влаштування дітей ґрунтувалося на доречних і достатніх підставах, переслідувало легітимну мету захисту прав і інтересів дітей та не порушувало статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом, який за своєю правовою природою відрізняється від позбавлення батьківських прав, що має безстроковий характер. У разі усунення причин, які перешкоджали належному виконанню батьківських обов`язків, суд за заявою батьків може ухвалити рішення про повернення дитини, керуючись її найкращими інтересами (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 308/12188/18).
Негайне відібрання дитини органом опіки та піклування застосовується як винятковий тимчасовий захід на час усунення причин, що створюють реальну та безпосередню загрозу життю або здоров`ю дитини. Обов`язок доведення наявності такої загрози покладається на орган опіки та піклування.
Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, а також реальність загрози життю, здоров`ю та моральному вихованню малолітньої дитини.
Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, керуючись насамперед принципом забезпечення найкращих інтересів дитини, суд дійшов до висновку, що умови проживання малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, разом із матір`ю ОСОБА_2 , є небезпечними для її життя та здоров`я. Суд встановив, що відповідач не здійснює належного догляду за дитиною та її вихованням, у зв`язку з чим наявні правові підстави для відібрання малолітньої від матері без позбавлення її батьківських прав.
За таких обставин, позов в частині відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, підлягає до задоволення.
Згідно зі статтею 170 СК України у разі відібрання дитини вона передається другому з батьків, бабі, дідові або іншим родичам - за їх бажанням, а за відсутності такої можливості - органу опіки та піклування. 
Відповідач, від якої відібрана дитина, не втрачає щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Мати не позбавлена права звернутися до суду з вимогою про повернення дитини, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному її вихованню.
До схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2020року у справі № 328/2433/18 (провадження № 61-16140св19) та від 25 березня 2020 року у справі № 158/962/19-ц (провадження № 61-20750св19).
Відповідно до частини четвертої статті 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини суд вирішує питання про стягнення аліментів.
Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини третьої статті 181 та частини другої статті 182 СК України аліменти можуть бути присуджені у частці від доходу платника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
З огляду на встановлені обставини та потребу дитини у матеріальному забезпеченні, з відповідача слід стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст.223, 258-259, 263-265, 268, 273, 280-289, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позов Органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – Служба у справах дітей та сім`ї Калинівської міської ради Вінницької області, Відділення соціальної роботи сім`ї, дітей та молоді Комунальної установи «Територіальний центр надання соціальних послуг» Калинівської міської ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів – задовольнити.
Відібрати малолітню дитину – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, у матері ОСОБА_2 , без позбавлення її батьківських прав.
Малолітню дитину – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, передати органу опіки та піклування Калинівської міської ради Вінницької області.
Стягнути із ОСОБА_2 аліменти на користь опікуна (піклувальника), під опікою (піклуванням) якого буде перебувати малолітня дитина – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка села Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного до віку, починаючи з 22 червня 2026 року і до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Роз`яснити ОСОБА_2 , що відібрання у неї дитини без позбавлення батьківських прав не позбавляє її можливості змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків та звернутися до суду з позовом про повернення їй дитини у разі усунення обставин, які стали підставою для її відібрання.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя