ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року
м. Київ

справа № 759/24054/21
провадження № 61-12713 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
треті особи:приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Довбах Наталія Петрівна, ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року у складі колегії суддів:Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Довбах Н. П., ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2019 року він набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . 
У жовтні 2021 року йому стало відомо, що власником вказаної квартири стала ОСОБА_3 , а у подальшому - ОСОБА_4 . Правовою підставою відчуження квартири був договір купівлі-продажу від 16 липня 2021 року, укладений від його імені представником ОСОБА_2 . 
Вказував, що не знає ОСОБА_2 та не видавав довіреність на її ім`я, не надавав будь-якій особі повноважень на відчуження вказаного майна, указана квартира внаслідок шахрайських дій незаконно вибула з його володіння. Як наслідок договір купівлі-продажу від 16 липня 2021 року є недійсним, оскільки ОСОБА_2 не мала повноважень на відчуження належного йому на праві власності майна.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 липня 2021 року від його імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н. П., зареєстрований в реєстрі за № 214;
- витребувати у ОСОБА_4 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1853614380000.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року у складі судді Єросової І. Ю. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надав достатніх доказів, які б вказували на відсутність його волевиявлення на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу у зв`язку із не підписанням ним довіреності, яка уповноважувала ОСОБА_2 на вчинення від його імені правочину. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири та витребування її у добросовісного набувача ОСОБА_4 .

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1853614380000. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вибуття з володіння позивача належної йому квартири АДРЕСА_1 відбулось на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 липня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н. П., зареєстрованим в реєстрі за № 214. 
Продавцем за цим договором виступав позивач ОСОБА_1 , від імені якого діяла представника ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої 21 січня 2020 року нотаріусом нотаріального округу м. санкт-петербург Крошкіною Н. В., реєстраційний № 78/178-н/78/2020-2-316. 
Водночас як встановлено судом, зазначена довіреність була видана нотаріусом на підставі недійсного документа - паспорта ОСОБА_1 , який на момент вчинення нотаріальної дії вже йому не належав. Отже, у ОСОБА_2 на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири були відсутні повноваження на розпорядження належною позивачу квартирою. 
Враховуючи, що правочин укладено за участю неналежного представника, який не мав правової можливості представляти інтереси власника майна, а також за участю набувача ОСОБА_3 , щодо якого наявні ознаки недобросовісності, апеляційний суд дійшов висновку, що спірна квартира була відчужена з порушенням вимог закону, а правочин укладено з порушенням норм цивільно-приватного права.
Встановивши відсутність волевиявлення позивача на видачу довіреності та відповідно відчуження квартири, враховуючи інтереси ОСОБА_1 , як власника спірної квартири, який позбувся права володіння квартирою внаслідок злочинних дій, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про витребування цього майна з чужого незаконного володіння. 
Разом з тим, апеляційний суд належно мотивував підстави відмови решти позовних вимог - визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, внаслідок обрання позивачем неефективного способу захисту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

08 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року, у постанові Верховного Суду від 27 липня 2023 року у справі № 932/1139/21.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 759/24054/21, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

17 листопада 2025 року справа № 759/24054/21 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_4 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. 
Вказує, що оскільки він є добросовісним набувачем спірної квартири, придбаної при примусовому виконанні виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л. В. від 27 серпня 2021 року № 712, з метою звернення стягнення на нерухоме майно (спірну квартиру) за нотаріально посвідченим договором позики від 04 серпня 2021 року, укладеним з ОСОБА_3 , апеляційний суд не мав витребовувати у нього спірне нерухоме майно з підстав, передбачених частиною другою статті 388 ЦК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 

06 листопада 2025 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Голубничий О. І. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
Відзив обґрунтований посиланням на те, що апеляційний суд правильно застосував норма матеріального права та практику Верховного Суду при вирішенні вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 червня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 24, т. 1). Оригінал вказаного документу, який знаходиться у представника позивача, досліджувався судом.

Того ж дня, 18 червня 2019 року, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 21-22, т. 1).

16 липня 2021 року між ОСОБА_1 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 21 січня 2020 року нотаріусом нотаріального округу м. санкт-петербург Крошкіною Н. В., діяла громадянка України ОСОБА_2 , та громадянкою України ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н. П. та реєстровано в реєстрі за №214 (а. с. 25-26, т. 1).

Того ж дня, 16 липня 2021 року, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 21-22, т. 1).

При укладені вказаного договору нотаріусу було надано, зокрема, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2019 року, технічний паспорт на квартиру, висновок про вартість об`єкта оцінки, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , витяг з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, довіреність від 21 січня 2020 року.

Із вказаної довіреності, посвідченої 21 січня 2020 року нотаріусом нотаріального округу м. санкт-петербург Крошкіною Н. В., реєстраційний № 78/178-н/78/2020-2-316, встановлено, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси в державних установах, органах, в державних і приватних нотаріальних конторах з питань розпорядження належним йому майном з правом продажу, обміну, здачі в оренду, в тому числі, належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 (а. с. 92, т. 2). 

Вказана довіреність видана на підставі паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_2, виданого таганським ОУФМС росії по м. москва.

Матеріалами справи встановлено, що на момент видачі довіреності від 21 січня 2020 року у ОСОБА_1 був чинним паспорт з іншим номером - НОМЕР_1 , який видано відділенням УФМС росії по м. москва 24 листопада 2017 року (а. с. 222-227, т. 2).

Відповідно до листа тимчасово виконуючого обов`язки нотаріуса нотаріального округу санкт-петербург Крошкіної Н. В. - Шараєва І. А. від 20 жовтня 2021 року № 1230 на звернення ОСОБА_1 , повідомлено, що в реєстрі реєстрації нотаріальних дій від 21 січня 2020 року за № 78/178-н/78-202-2-316 нотаріусом нотаріального округу санкт-петербург Крошкіною Н. В. не посвідчувалась довіреність від імені ОСОБА_1 (а. с. 28, т. 1).

У заяві від 07 жовтня 2021 року, підпис ОСОБА_1 на якій засвідчено нотаріусом м. москви Никитюк Н. Ю., позивач повідомив, що з моменту отримання 18 червня 2019 року свідоцтва про права на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 дій щодо її відчуження він не вчиняв (а. с. 30, т. 1).

Судами також встановлено, що 07 вересня 2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Семенова Р. А. при примусовому виконанні виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л. В. від 27 серпня 2021 року № 712, про звернення стягнення на нерухоме майно за договором позики від 04 серпня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левашовим О. Г. за реєстровим № 466, накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 31, зворот, т. 1).

17 вересня 2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Семенова Р. А. знято арешт з квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з частковим погашенням боргу за виконавчим документом; стягувачу ОСОБА_4 передано майно боржника ОСОБА_3 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 33 зворот, 34, т. 1).

20 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С. А. видано ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . У свідоцтві зазначено, що майно не реалізовано, торги не відбулися і стягувач ОСОБА_4 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н. П. 16 липня 2021 року та реєстрованого в реєстрі за № 214 (а. с. 35, т. 1). 

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанова апеляційного суду ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного правочину в мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зазначено, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 обґрунтовував позов тим, що не видавав на ім`я ОСОБА_2 довіреність щодо розпорядження належною йому квартирою, а тому укладений на її підставі договір купівлі-продажу квартири не породжує правових наслідків через відсутність у представника належних повноважень.

При цьому апеляційним судом встановлено, що довіреність посвідчена на підставі недійсного документа - паспорта ОСОБА_1 , який на момент вчинення нотаріальної дії вже йому не належав. 

Листом від 20 жовтня 2021 року № 1230 тимчасово виконуючий обов`язки нотаріуса нотаріального округу санкт-петербург Крошкіної Н. В. - Шараєв І. А. підтвердив, що в реєстрі реєстрації нотаріальних дій від 21 січня 2020 року за № 78/178-н/78-202-2-316 нотаріусом нотаріального округу санкт-петербург Крошкіною Н. В. не посвідчувалась довіреність від імені ОСОБА_1  (а. с. 28, т. 1).

Апеляційний суд зазначив, що вказаний доказ, у сукупності з іншими матеріалами справи, підтверджує відсутність волевиявлення позивача на видачу довіреності щодо розпорядження належною йому квартирою, а відтак і відсутність його волі на подальше відчуження спірного нерухомого майна.

Установивши, що вибуття квартири з володіння ОСОБА_1 відбулося не з його волі, а внаслідок протиправних дій третіх осіб, апеляційний суд обґрунтовано надав перевагу захисту прав законного власника майна, який фактично був позбавлений права володіння та розпорядження належною йому квартирою внаслідок злочинних дій. За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння.

При цьому апеляційний суд належним чином мотивував, що обраний позивачем спосіб захисту в частині визнання недійсним договору-купівлі продажу кварти не є ефективним, оскільки не здатний забезпечити реальне поновлення порушеного права власності. Відтак відмова у задоволенні такої вимоги відповідає як вимогам закону, так і усталеній судовій практиці щодо застосування належного та ефективного способу судового захисту.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Умови компенсації, передбачені відповідним законодавством, є суттєвими для оцінки того, чи відповідає оскаржуваний захід вимозі справедливого балансу і, зокрема, чи не покладає він непропорційний тягар на заінтересованих осіб. У цьому зв`язку вилучення майна без виплати суми, пропорційної його вартості, зазвичай становитиме непропорційне втручання, тоді як повна відсутність компенсації може вважатися виправданою відповідно до статті 1 Протоколу першого лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ у справі «Jahn and Others v. Germany», № 46720/99, 72203/01 та 72552/01, § 94).

Колегія суддів також звертає увагу, що добросовісний набувач не позбавлений права на захист своїх майнових інтересів, зокрема шляхом пред`явлення до ОСОБА_3 вимог про відшкодування збитків відповідно до статті 661 ЦК України, а розрахунки між власником і добросовісним набувачем у разі витребування майна здійснюються в порядку, визначеному статтею 390 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про неможливість витребування майна з огляду на положення частини другої статті 388 ЦК України, якою передбачено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, є помилковими.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 набув право власності на спірну квартиру у зв`язку з частковим погашенням боргу боржником ОСОБА_3 при примусовому виконанні виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л. В. від 27 серпня 2021 року № 712, про звернення стягнення на нерухоме майно за нотаріально посвідченим договором позики від 04 серпня 2021 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Отже, передача спірного нерухомого майна ОСОБА_4 і подальша реєстрація за ним права власності на це майно відбувалася не в порядку примусового виконання судових рішень, а тому у даному випадку відсутні підстави для застосування частини другої статті 388 ЦК України. 
Розглядаючи по суті спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року, у постанові Верховного Суду від 27 липня 2023 року у справі № 932/1139/21, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_4 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович