ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року м. Львів | | Справа № 380/12565/25 пров. № А/857/49274/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Боршовського Т.І., 
суддів Кухтея Р.В.,
Шевчук С.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сокільницької сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції – Сидор Н.Т.,
час ухвалення рішення – 17 листопада 2025 року,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
провадження – письмове,

ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА.
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з адміністративним позовом до Сокільницької сільської ради (далі – відповідач, Рада), в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати Рішення LXXXIII-ї чергової сесії Сокільницької сільської ради VIII-го демократичного скликання № 1417 від 28 січня 2025 року "Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею в користування на умовах оренди на території Сокільницької сільської ради";
- зобов`язати Сокільницьку сільську раду Львівського району Львівської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,024 га для обслуговування належної йому на праві власності будівлі (павільйону-комп`ютерного класу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі – будівля павільйону).
Позов обгрунтований тим, що ОСОБА_1 є власником будівлі (павільйону-комп`ютерного класу) загальною площею 18,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності набуте у порядку спадкування після смерті батька, ОСОБА_2 та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.09.2024. Позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для подальшої оренди або викупу ділянки, необхідної для обслуговування його власності. Рішенням LXXXIII-ї чергової сесії № 1417 від 28 січня 2025 року Сокільницька сільська рада відмовила у наданні такого дозволу. Позивач не погоджується з цим рішенням, оскільки вважає підставу для відмови: «невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, ... генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації» помилковою. Зазначає, що обґрунтування відповідача щодо віднесення території до земель рекреаційного призначення є сумнівним. Підставою для встановлення таких обмежень, ймовірно, стала штучна водойма, що знаходиться поряд із земельною ділянкою (координати: 49.782443, 23.996201). Однак, як свідчать супутникові знімки місцевості за різні роки, зазначена водойма була штучно створена лише у 2019-2020 роках. Крім того, покликається на те, що рішення прийняте щодо неналежної особи. У резолютивній частині рішення відмовлено ОСОБА_3 , тоді як позивачем є ОСОБА_1 . Це є істотною помилкою в ідентифікації особи, що ставить під сумнів юридичну силу всього документа. Також зауважує, що у рішенні вказано площу 0,24 га, тоді як у клопотанні позивача йшлося про 0,024 га. Незгода позивача з прийнятим рішенням зумовила звернення до суду із цим позовом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду (далі – Суд першої інстанції) від 17 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено повністю. 
Приймаючи оскаржене рішення, Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідно до частини третьої статті 123 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) відповідач мав підставу для відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності та розташована за адресою: АДРЕСА_2 з метою подальшої передачі земельної ділянки в оренду, оскільки місце її розташування не відповідає генеральному плану та містобудівній документації, затвердженим у встановленому порядку, а саме генеральному плану села Сокільники, із змінами затвердженими рішенням Сокільницької сільської ради № 1370 від 30.12.2024 року «Про затвердження містобудівної документації «Внесення змін в генеральний план с. Сокільники Львівського району Львівської області із зміною меж населеного пункту за рахунок включення в межі с. Сокільники території, що знаходиться в межах Сокільницької об`єднаної територіальної громади» (бажане місце розташування земельної ділянки щодо якої позивачем подано заяву, належить до земель рекреаційного призначення, та не передбачене для обслуговування будівлі. Щодо твердження позивача на те, що відповідач протиправно не розглядав його попередні клопотання та вніс зміни до генерального плану, то місцевий суд його відхилив, з мотиву того, що ні дії чи бездіяльність відповідача за результатами розгляду таких клопотань, ні дії щодо внесення змін до генерального плану не є предметом оскарження позивача у цій справі. Його твердження про незаконність водойми та внесених у генеральний план змін виходять за межі предмету спору. Щодо доводу позивача про те, що оскаржене рішення прийняте щодо неналежної особи, то місцевий суд встановив, що в тексті оскаржуваного рішення дійсно зазначено ОСОБА_3 , проте наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про те, що зазначене рішення прийняте саме за результатами розгляду заяви позивача, а тому допущена технічна описка щодо імені та по-батькові не впливає на законність такого рішення. Щодо покликання позивача щодо невідповідності у рішенні площі земельної ділянки, то суд першої інстанції виходив з того, що у заяві від 13.01.2025, яка була предметом розгляду відповідача, позивачем сам зазначив орієнтовну площу ділянки – 0,24 га., і саме такий розмір ділянки відображено і у прийнятому відповідачем рішенні.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, за неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому просить його скасувати. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що:
- Суд першої інстанції допустив формально підійшов до розгляду справи, фактично позбавивши позивача права на ефективний судовий захист. Так, апелянт вказує на те, що місцевий суд ухвалою від 16.10.2025 повернув його заяву про зміну предмету позову через пропуск строку на її подання, проте не врахував, що необхідність оскарження Генплану виникла вже після відкриття провадження, коли відповідач вперше послався на нього як на єдину підставу для відмови. 
- Також апелянт вказує на те, що Суд першої інстанції визнав факт права власності позивача на будівлю павільйону, водночас дійшов помилкового висновку про те, що прийняття нового Генерального плану є безумовною підставою для позбавлення права власника будівлі на оформлення землі, оскільки відповідно до приписів статті 120 ЗК України та статті 377 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) до нового власника переходить і право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщена будівля. При цьому, зміна містобудівної документації (Генерального плану) не припиняє право власності на будівлю та не може робити користування нею неможливим. Тому вважає, що відмова у відведенні землі для обслуговування існуючого об`єкта нерухомості з посиланням на те, що земля під цим об`єктом «рекреаційна зона», є фактичним позбавленням права власності та порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
- Вказує, що місцевий Суд не надав оцінки ключовому доводу позивача, а саму про те, що на момент подання першої заяви (від 12.09.2024) був чинний попередній Генеральний план, в якому не було встановлено жодних рекреаційних зон, натомість суд обмежився лише оцінкою заяви від 13.01.2025, чим ухилився від застосування принципу незворотності дії закону в часі (стаття 58 Конституції України) та легалізував недобросовісну поведінку відповідача, який в проміжок часу між двома заявами вніс зміни до Генерального плану. 
- Суд першої інстанції надав неналежну оцінку рішенню відповідача від 28.01.2025 № 1417, яке прийняте щодо « ОСОБА_3 » (інша особа) і стосується площі « 0,24 га» (замість 0,024 га), але суд назвав це «технічними описками». Вказані обставини свідчать про суттєвий недолік рішення і не підпадають під поняття «описка», оскільки фактично свідчать про те, що заява ОСОБА_1 не розглядалася по суті, а саме рішення прийнято формально, без вивчення документів.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга позивача - безпідставною. Так відповідач вказує, що рішенням Сокільницької сільської ради № 1370 від 30.12.2024 року «Про затвердження містобудівної документації «Внесення змін в генеральний план с. Сокільники Львівського району Львівської області із зміною меж населеного пункту за рахунок включення в межі с. Сокільники території, що знаходиться в межах Сокільницької об`єднаної територіальної громади» бажане місце розташування земельної ділянки щодо якої позивачем подано заяву, належить до земель рекреаційного призначення, та не передбачене для обслуговування будівлі. Тому Суд першої інстанції надав правильну оцінку цим обставинам. Вказує, що вимогою про зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, позивач фактично намагається замінити сільську раду судом. Також відповідач вказав, що в заяві від 28.01.2025 позивач просив надати земельну ділянку в оренду, разом з тим договір оренди є двостороннім правочином, який відповідно до ст.ст. 203, 626 ЦК України вимагає згоди двох сторін на його укладення. Натомість сільська рада не надала згоди на договір оренди, а тому не може бути зобов`язана до виготовлення проекту землеустрою.
Позивач скористався правом на подання відповіді на відзив. Вказав, що ненадання доказів (листи Держгеокадастру, Екології) щодо «водного об`єкту», та поважність причин пропуску на їх подання, зумовлені протиправним приховуванням таких доказів відповідачем, що підтверджується листом представника Уповноваженого ВРУ з прав людини. Факт ненадання таких доказів, в тому числі з огляду й на три звернення Уповноваженого ВРУ з прав людини, є беззаперечним доказом того, що позивач не міг отримати ці докази раніше з незалежних причин, та відповідно надати їх суду. З огляду на отримані докази (лист управління екології від 25.11.2025), вважає, що відображення «ставка» в Генеральному плані відбулося з порушенням закону, оскільки в попередньому Генплані така водойма відсутня, а процедура оцінки впливу на довкілля при створенні нового об`єкту не проводилася. Також позивач вказав на відмінностях між Паспортами вказаного об`єкту («ставка) 2019 та 2025: у Паспорті 2025, на відміну від 2019, немає посилання на проект та акт введення в експлуатацію, що може свідчити про підробку; в Паспорті 2019 вказано, що навколо водойми споруди відсутні, що не відповідає дійсності, оскільки там знаходилася нерухомість позивача. Вказує, що Детальний план території (ДПТ), наданий відповідачем, не відображає будівлю, яка належить на праві власності позивачу. Просить долучити до матеріалів справи надані докази, визнавши причини їх пропуску поважними, та задовольнити апеляційну скаргу. 
Також апелянт подав клопотання про долучення доказів від 06.01.2026, а саме: просить долучити до матеріалів справи довідку ГУНП у Львівській області № 2000445-2025 від 18.12.2025; лист Департаменту екології та природніх ресурсів Львівської ОДА № 31-15/0/2-25 від 25.11.2025; лист ГУ Держгеокадастру у Львівській області № 11-170/0-175-25 від 26.11.2025; копії Паспортів водного об`єкту за 2019 та за 2025 роки. Клопотання обґрунтоване тим, що через бюрократичні процедури, особисті обставини – службу позивача в Національній поліції та відрядження в зону бойових дій з 02.04.2025 по 27.09.2025, процес збору доказів був ускладнений та розтягнутий в часі. Нові докази повністю спростовують підстави для відмови, оскільки лист Департаменту екології підтверджує, що оцінка впливу на довкілля при будівництві водойми не проводилася, оскільки така інформація в Реєстрі відсутня; в ДЗК відсутні дані про зареєстровані обмеження (водоохоронні зони, ПЗС) у межах спірних координат; наявність двох паспортів із розбіжностями у площі свідчить про маніпуляції з технічною документацією.
ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.
1. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
ОСОБА_4 з 10.09.2024 в порядку спадкування набув у власність будівлю, павільйон (комп`ютерного класу) загальною площею 18,7 м. кв., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
13.01.2025 ОСОБА_4 звернувся до відповідача із заявою, у якій просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,24 га, яка перебуває у комунальній власності та розташована за адресою АДРЕСА_2 з метою подальшої передачі земельної ділянки в оренду.
Сокільницькою сільською радою Львівського району Львівської області 28.01.2025 прийнято рішення № 1417 «Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею в користування на умовах оренди на території Сокільницької сільської ради». Підставами для відмови вказана невідповідність розташування бажаного місця земельної ділянки вимогам законів, прийнятних відповідно них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому порядку. 

2. ОЦІНКА СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ. ВИСНОВКИ.
Відповідно до статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Відповідно до статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування регламентовано статтею 123 ЗК України.
Відповідно до частини першої статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі:
проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) та/або надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;
технічних документацій із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок у разі поділу та/або об`єднання земельних ділянок.
Згідно з частиною другою статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за документацією із землеустрою, звертається з заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У заяві зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Частиною третьою статті 123 ЗК передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає заяву і дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
13.01.2025 позивач подав заяву про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,024 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 в користування для обслуговування приміщення. До заяви долучено: графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки; копія паспорта громадянина України; копія картки платника податків (ідентифікаційний код); копія документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці. Вказана заява також подана через Центр надання адміністративних послуг Сокільницької сільської ради Львівського району, Львівської області 13.01.2025, та зареєстрована під вхідним номером № 07-02/2. 
Листом від 30.01.2025 № 02-32/185-25 відповідач повідомив позивача про те, що його звернення за вх. № 07-02/2 від 13.01.2025 розглянуто сільською радою, та відповідно до статті 92 ЗК України повідомлено, що громадяни не можуть набувати права постійного користування земельними ділянками.
Окрім цього, 13.01.2025 позивач також звернувся до відповідача із ще однією заявою, у якій просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,24 га, яка перебуває у комунальній власності та розташована за адресою: АДРЕСА_2 для обслуговування приміщення, з метою подальшої передачі земельної ділянки в оренду. Вказана земельна ділянка пропонується для подальшої передачі в оренду без проведення земельних торгів у зв`язку із наявністю права власності на будівлю на зазначеній ділянці. Заява подана через Центр надання адміністративних послуг Сокільницької сільської ради Львівського району, Львівської області 13.01.2025, та зареєстрована під вхідним номером № 07-27/1. 
Сокільницькою сільською радою Львівського району Львівської області 28.01.2025 прийнято рішення № 1417 «Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею в користування на умовах оренди на території Сокільницької сільської ради», яким відмовлено гр. ОСОБА_3 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування приміщення з подальшою передачею в користування на умовах оренди земельної ділянки орієнтованою площею 0,24 га, яка розташована в с. Сокільники, Львівського району Львівської області. Вказане рішення мотивовано невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятних відповідно них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому порядку.
З огляду на зміст вказаних заяв від 13.01.2025, листа від 30.01.2025 та оскарженого рішення відповідача від 28.01.2025, апеляційний Суд погоджується з висновком місцевого Суду про те, що відсутня описка в оскарженому рішенні щодо розміру земельної ділянки для передачі оренду: 0,24 га, оскільки саме такий орієнтовний розмір просив позивач в заяві для надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для передачі в оренду. Щодо розміру земельної ділянки 0,024 га, то такий розмірі визначено в другій заяві, поданій позивачем 13.01.2025, для майбутньої передачі в користування. Така заява розглянута відповідачем, про що надана відповідь згаданим вище листом від 30.01.2025. Водночас правомірність таких дій чи бездіяльності відповідача щодо розгляду заяви позивача від 13.01.2025 не є предметом спору в цій справі.
Натомість предметом позову в цій справі є правомірність рішення відповідача № 1417 від 28.01.2025, яким розглянуто заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,24 га для обслуговування приміщення з подальшою передачею на умовах оренди.
При цьому, зміст резолютивної частини оскарженого рішення від 28.01.2025 вказує про відмову ОСОБА_3 в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,24 га за адресою: АДРЕСА_2 , для обслуговування приміщення з метою подальшої передачі в користування на умовах оренди. Тобто зміст описової та резолютивної частини оскарженого рішення містить розбіжність в імені позивача (імені та по-батькові). Проте, з огляду на зміст самого рішення щодо бажаного місця розташування, розміру, змісту вказаних вище заяв та доданих до них документів, протоколу пленарного засідання сільської ради від 28.01.2025, свідчить про правильність висновку Суду першої інстанції щодо описки відповідача в оскарженому рішенні щодо імені позивача. Така описка хоча і свідчить про неналежний контроль відповідальних осіб відповідача за оформленням змісту прийнятого на пленарному засіданні рішень сільської ради, тобто про формальне порушення принципу законності, однак не є суттєвим порушенням, оскільки такий дефект форми дає можливість встановити правовий зміст самого рішення та результати розгляду звернення по суті.
Щодо доводу апелянта на те, що Суд першої інстанції помилково визнав, що спірне рішення стосується площі 0,24 га замість 0,024 грн, то Суд апеляційної інстанції його відхиляє. Так у судовому рішенні місцевий Суд встановив, що предметом розгляду була заява позивача від 13.01.2025 з орієнтованою площею бажаної земельної ділянки для користування на умовах оренди, зареєстрована за вх. № 07-27/1, яка й була розглянута відповідачем, з прийняттям за результатами її розгляду оскарженого рішення (а.с. 31). 
Натомість щодо земельної ділянки площею 0,024 га, то така вказана в інші заяві, яку позивач також подав 13.01.2025, та яка зареєстрована за вх. № 07-02/2. У цій заяві позивач просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування орієнтовною площею 0,024 га, яка знаходиться за адресою с. Сокільники, вул. Січових Стрільців, 123, для обслуговування приміщення. Вказана заява була розглянута відповідачем в порядку звернення громадян та надана відповідь листом від 30.01.2025 № 02-32/188-25. Правомірність дій чи бездіяльності відповідача щодо розгляду заяви від 13.01.2025 за вх. № 07-02/2 не є предметом оскарження в цій судовій справі.
Отже, Суд першої інстанції правильно відхилив твердження позивача щодо помилки відповідача та не розгляду його заяви щодо такого бажаного розміру земельної ділянки (0,24 га).
Перш ніж перейти до оцінки вказаного висновку Суду першої інстанції, апеляційний Суд вважає за потрібне також дати оцінку доводу апеляційної скарги про те, що Суд першої інстанції безпідставно повернув ухвалою від 16.10.2025 його заяву про зміну предмету позову через пропуск строку на її подання, проте не врахував, що необхідність оскарження Генплану виникла вже після відкриття провадження, коли відповідач вперше послався на нього як на єдину підставу для відмови.
Як встановив апеляційний Суд заява позивача про зміну предмету позову подано через «Електронний Суд» 01.08.2025. Позивач просив викласти позовні вимоги в новій редакції. 
В заяві від 01.08.2025 позивач вказав, що ознайомившись з відзивом на позов та відповідями відповідача про те, що підставою для відмови згідно рішення Сокільницької сільської ради № 1417 від 28.01.2025 стала невідповідність місця розташування земельної ділянки генеральному плану с.Сокільники зі змінами згідно рішення Сокільницької сільської ради № 1370 від 30.12.2024 року. Ознайомившись з текстом вказаного рішення та відповідних матеріалів Генплану з офіційного сайту сільської ради, виникла необхідність оскарження рішення Сокільницької сільської ради № 1370 від 30.12.2024 року, оскільки рішення № 1417 від 28.01.2025 є похідним від першого. Вказана заява не містить клопотання про поновлення строку на її подання. 
В цьому випадку апеляційний Суд погоджується з місцевим Судом про те, що вказана заява подана позивачем з пропуском місячного строку на її подання з дня відкриття провадження у справі (ухвала від 25.06.2025) з огляду на те, що провадження у справі здійснюється в спрощеному провадженні без виклику осіб. 
При цьому Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відсутні поважні причини пропуску строку на подання такої заяви, оскільки як зазначив сам відповідач про вказане рішення йому стало відомо з відзиву на позовну заяву, який подано відповідачем через «Електронний Суд» 27.06.2025. У відзиві відповідач надав посилання на інтернет сторінку розташування вказаного рішення. Також як вказав позивач, в подальшому він ознайомився з відповідними матеріалами оновленого Генплану на офіційному сайті сільської ради. Позивач не зазначив про фактичну неможливість подати таку заяву до 01.08.2025. Судом також враховано, що усі заяви та документи подавалися позивачем через «Електронний Суд». Тобто, незважаючи на те, що ОСОБА_4 перебуває на службі в Національній поліції, та відряджався в зону проведення бойових дій з 02.04.2025 до 27.09.2025, водночас, за відсутності доказів протилежного, позивач мав фактичний доступ до правосуддя через «Електронний Суд». Отже, позивач міг вчасно подати заяву про зміну предмету позову, однак подав таку з пропуском відповідного строку, без клопотання про його поновлення. 
Отже, місцевий Суд правильно застосував норму частини першої статті 47 КАС України, постановивши ухвалу від 16.10.2025 про повернення заяви про зміну предмета позову без розгляду.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що Суд першої інстанції, повернувши його заяву про зміну предмету позову, фактично позбавив його права на ефективний судовий захист, оскільки за встановлених обставин, в цій справі позивач мав можливість вчасно подати таку заяву. Окрім цього, повернення судом вказаної заяви в одній справі, не позбавляє особу ефективних засобів правового захисту, оскільки такі позовні вимоги можуть бути передані на розгляд суду через подання окремої позовної заяви. У випадку пов`язаності двох адміністративних справ між собою, в особи є можливість скористатися інститутом зупинення провадження в одній справі до розгляду іншої судової справи, подавши відповідне клопотання. 
Отже, Судом першої інстанції не порушене право позивача, передбачене статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при оцінці вказаних процесуальних обставин.
Також апеляційний Суд, з огляду на предмет спору в цій справі, погоджується з місцевим Судом щодо відмови в задоволенні клопотань позивача про витребування доказів, з мотивів, викладених в ухвалах від 21.07.2025 та 16.10.2025.
Окрім цього, Суд апеляційної інстанції відхиляє довід апеляційної скарги про те, що Суд першої інстанції не надав оцінки ключовому доводу позивача, а саме про те, що на момент подання першої заяви (від 12.09.2024) був чинний попередній Генеральний план, в якому не було встановлено жодних рекреаційних зон, натомість суд обмежився лише оцінкою заяви від 13.01.2025, чим ухилився від застосування принципу незворотності дії закону в часі та легалізував недобросовісну поведінку відповідача, який в проміжок часу між двома заявами вніс зміни до Генерального плану.
В цьому випадку, з огляду на те, що предметом спору є правомірність акта індивідуальної дії – рішення відповідача № 1417 від 28.01.2025, яким розглянуто заяву ОСОБА_1 від 13.01.2025, Суд першої інстанції правильно вказав, що правомірність дій чи бездіяльності відповідача щодо розгляду попередніх клопотань, заяв позивача не є предметом судового розгляду в цій справі. 
Зокрема, щодо заяви позивача від 12.09.2024, то в листі від 15.10.2024 № 02-32/1735-24 відповідач просив позивача надати відповідні документи для розгляду заяви через відділ організації надання адміністративних послуг Сокільницької сільської ради. Також в листах від 09.01.2025 № 02-32/55-25 на звернення від 11.12.2024, від 10.01.2025 № 02-32/72-25 на звернення від 09.01.2025, відповідач надав позивачу аналогічну відповідь щодо порядку подання клопотань на адресу селищної ради.
Тобто відповідач не розглянув вказану заяву позивача від 12.09.2024 по суті звернення. Однак позивач не оскаржив таку бездіяльність відповідача до суду. Доказів протилежного в суду немає. 
Натомість 13.01.2025 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою, яку подав через відділ організації надання адміністративних послуг Сокільницької сільської ради (вх. № 07-27/1 від 13.01.2025), за результатом розгляду якої й прийняте оскаржене рішення.
Повертаючись до розгляду заяви від позивача від 13.01.2025 з орієнтованою площею бажаної земельної ділянки для користування на умовах оренди, зареєстрованої за вх. № 07-27/1, за результатами розгляду якої й прийняте оскаржене рішення, як встановив Суд першої інстанції, підставами для відмови була невідповідність розташування бажаного місця земельної ділянки вимогам законів, прийнятних відповідно них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому порядку. 
При цьому місцевим Судом враховано пояснення відповідача, викладені у відзиві, про те, що така невідповідність місця розташування полягала в тому, що бажане для позивача місце розташування земельної ділянки (с.Сокільники, вул. Січових Стрільців, 123-а) не передбачене для обслуговування приміщення, оскільки вказана територія належить до земель рекреаційного призначення відповідно до Генерального плану села Сокільники, затвердженого рішенням Сокільницької сільської ради № 1370 від 30.12.2024 року «Про затвердження містобудівної документації «Внесення змін в генеральний план с. Сокільники Львівського району Львівської області із зміною меж населеного пункту за рахунок включення в межі с. Сокільники території, що знаходиться в межах Сокільницької об`єднаної територіальної громади». 
Суд першої інстанції, оцінивши долучений відповідачем витяг з генерального плану в редакції рішення Сокільницької сільської ради № 1370 від 30.12.2024 року, погодився з відповідачем, про те, що спірне рішення про відмову в задоволенні заяви від 13.01.2025 прийняте з підстав, визначених Земельним Кодексом України, а саме: частини третьої статті 93 ЗК України, що свідчить про правомірність такого рішення.
Проте колегія суддів апеляційного Суду вважає вказаний висновок суду передчасним, оскільки він зроблений за неповного з`ясування обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права.
Як встановлено апеляційним Судом з схеми графічного розташування земельної ділянки, яку позивач долучив до заяви від 13.01.2025 (а.с. 85), та викопіювання з Генерального плану с. Сокільники (викопіювань з проектного плану та плану функціональних обмежень та функціонального зонування території), Детального плану території (а.с. 100-101), в редакції згідно рішення Сокільницької сільської ради № 1370 від 30.12.2024 року, бажане розташування земельної ділянки, яку позивач просить надати йому в оренду, знаходиться в рекреаційній зоні в межах захисної смуги водойми, з проектованим дитячим майданчиком та зоною зелених насаджень. 
Водночас відповідач не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів віднесення земель в межах вказаної орієнтовної земельної ділянки до земель рекреаційного чи водного призначення.
Окрім цього, Детальний план території не містить схематичного зображення будівлі - павільйону (компютерний клас), площею 18.7 кв.м. 
Будівля належить позивачу на праві власності в порядку спадкування з 10.09.2024, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєтру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.06.2025 № 430399670. Вказаний об`єкт нерухомого майна первинно зареєстрований ОКП «Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 26.02.2009 на підставі свідоцтва про право власності від 26.02.2009, виданого виконкомом Сокільницької сільської ради на підставі рішення від 29.08.2008 № 294. Отже, згадана будівля як об`єкт нерухомого майна існувала з 26.02.2009, тобто задовго до внесення змін до Генерального плану с. Сокільники в редакції рішення від 30.12.2024. 
Позивач не заперечує факту, що земельна ділянка, на якій розташована належна йому на праві власності будівля - павільйон (компютерний клас), площею 18.7 кв.м., перебуває в комунальній власності Сокільницької територіальної громади. 
Відповідач не надав доказів того, що вказана земельна ділянка перебуває в користуванні іншої особи.
Як видно з поданого позивачем договору оренди землі від 01.06.2005, користування земельною ділянкою, на якій розташована згадана будівля, здійснювалося батьком позивача на умовах оренди, строком на 15 років, для комерційного призначення.
В листі від 01.06.2018 № 705 сільський голова с. Сокільник повідомив батька позивача – ОСОБА_2 про те, що земельна ділянка на якій знаходиться належна йому будівля павільйону (компютерний клас), площею 18.7 кв.м., розташована згідно викопіювання Генерального плану села Сокільник до земель комерції.
Отже, на час реєстрації згаданої будівлі як об`єкту нерухомого майна, земля на якій вона розташована, не відносилася до земель рекреаційного призначення. Доказів протилежного суду не подано.
Частиною одинадцятою статті 120 Земельного кодексу України передбачено, якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування із заявою про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.
Отже, положення коментованої статті 120 Земельного кодексу передбачено принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані. Приписи цієї Статті Земельного кодексу України кореспондується з положеннями статті 377 Цивільного кодексу України. Цей принцип випливає із самої природи речей: незалежно від того, хто "на папері" є власником земельної ділянки, фактично володіє, користується і навіть розпоряджається ділянкою той, кому належить право власності на відповідний будинок, будівлю або споруду. 
Як встановлено судом вище, підставою для відмови згідно змісту оскарженого рішення, була невідповідність розташування бажаного місця земельної ділянки вимогам законів, прийнятних відповідно них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому порядку. Тобто відповідачем фактично процитовано норму абзацу першого частини третьої статті 123 Земельного Кодекс України, однак не вказано яким нормам закону має місце невідповідність місця розташування земельної ділянки або в чому саме полягає невідповідність містобудівній документації. В листі від 13.02.2025 № 02-32/285-25 відповідач вказав, що бажане місце розташування земельної ділянки згідно Генерального плану с.Сокільники не передбачене для обслуговування приміщення, так як належить до земель рекреаційного призначення з встановленим прибережними захисними смугами.
В цьому випадку Суд дослідив норми законодавства, що регламентують: перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що розміщені на ній; правовий статус та використання земель рекреаційного призначення, землі водного фонду.
За частинами першою та другою статті 18 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (стаття 19 Земельного кодексу України).
Частиною п`ятою статті 20 Земельного кодексу України передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Відповідно до положень статі 50 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.
Згідно з статтею 51 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.
Статтею 52 Земельного кодексу України визначено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. На таких землях (крім земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельних ділянок, зайнятих об`єктами фізичної культури і спорту, інших аналогічних об`єктів) допускається будівництво відповідно до чинної містобудівної документації об`єктів житлового та громадського призначення, що не порушують режим використання земель рекреаційного призначення.
Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Отже, за змістом вказаних норм земельного законодавства, на землях рекреаційного призначення (окрім земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельних ділянок, зайнятих об`єктами фізичної культури і спорту, інших аналогічних об`єктів) не лише не заборонено використання вже існуючих об`єктів нерухомого майна, але й дозволено будівництво нових об`єктів житлового та громадського призначення, якщо не порушуються режим використання земель рекреаційного призначення, проте в межах цільового призначення землі відповідно до чинної містобудівної документації.
Відповідно до пункту «б» частини першої статті 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.
Згідно з частиною першою статті 59 Земельного кодексу України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Частиною четвертою вказаної Статті встановлено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом.
Відповідно до статті 60 Земельного кодексу України:
1. Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.
2. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:
а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;
б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;
в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.
Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.
Межі прибережних захисних смуг, пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях та позначаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг, пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель.
Прибережні захисні смуги в межах населених пунктів встановлюються згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або якщо містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів, морських заток і лиманів, а для інших водних об`єктів - згідно з частиною другою цієї статті.
Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського і внутрішнього водного транспорту.
4. У межах прибережних захисних смуг забезпечується безперешкодний та безоплатний доступ громадян до узбережжя морів, морських заток, лиманів та островів у внутрішніх морських водах у межах пляжної зони, до берегів річок, водойм та островів для загального водокористування, крім земель охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон та зон особливого режиму використання земель, а також земельних ділянок, на яких розташовані:
гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди;
об`єкти підвищеної небезпеки;
пансіонати, об`єкти реабілітації, спорту, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори, що мають відповідні передбачені законом документи на споруди та провадження відповідної діяльності;
об`єкти природно-заповідного фонду, об`єкти культурної спадщини.
Обмеження доступу громадян у будь-який спосіб (у тому числі шляхом влаштування огорож або інших конструкцій) до узбережжя водних об`єктів на земельних ділянках прибережних захисних смуг, що перебувають у користуванні громадян або юридичних осіб, а також справляння за нього плати є підставою для припинення права користування земельними ділянками прибережних захисних смуг за рішенням суду.
Отже, прибережні захисні смуги встановлюються на землях усіх категорій, в тому числі рекреаційного призначення. Межі прибережних захисних смуг встановлюються відповідно до містобудівної документації, а за її відсутності відповідно до норми частини другої статті 60 Земельного кодексу України. 
Статтею 61 Земельного кодексу України передбачено, що: 
1. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.
2. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється:
а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво;
б) зберігання та застосування пестицидів і добрив;
в) влаштування літніх таборів для худоби;
г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій, майданчиків для занять спортом на відкритому повітрі, об`єктів фізичної культури і спорту, які не є об`єктами нерухомості), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів;
ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо;
д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки;
е) випалювання сухої рослинності або її залишків з порушенням порядку, встановленого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.
У прибережних захисних смугах дозволяються реконструкція, реставрація та капітальний ремонт існуючих об`єктів.
3. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватися та мати відповідні під`їзні шляхи, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
4. Режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах встановлюється законом.
5. У прибережних захисних смугах забороняється влаштування огорож або інших конструкцій, що перешкоджають доступу громадян до берегів річок, водойм та островів, крім випадків, передбачених законом.
Такі огорожі або інші конструкції демонтуються їхніми власниками протягом десяти днів після одержання письмової вимоги місцевої державної адміністрації чи виконавчого органу сільської, селищної чи міської ради. У разі невиконання такої вимоги зазначені огорожі або інші конструкції демонтуються за рішеннями місцевої державної адміністрації чи виконавчого органу сільської, селищної чи міської ради. Видатки відповідного місцевого бюджету, пов`язані з демонтажем зазначених огорож або інших конструкцій, відшкодовуються їхніми власниками.
У разі якщо неможливо встановити власника огорожі або інших конструкцій чи особу, за рішенням якої вони були встановлені, оплата робіт, пов`язаних із демонтажем, покладається на особу, у користуванні якої перебуває земельна ділянка, на якій встановлена огорожа або інші конструкції.
Отже, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд, окрім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій, майданчиків для занять спортом на відкритому повітрі, об`єктів фізичної культури і спорту, які не є об`єктами нерухомості), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Водночас дозволяється передача земель водного фонду на умовах оренди, в тому числі прибережних захисних смуг, зокрема для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей.
В спірному випадку, з огляду на викладені в оскарженому рішенні та листі від 13.02.2025 № 02-32/285-25 підстави відмови (знаходження бажаної земельної ділянки на землях рекреаційного призначення в межах прибережної захисної смуги), відповідач не надав суду відомостей з Державного земельного кадастру про віднесення землі в межах водойми та прибережної захисної смуги згідно містобудівної документації до земель водного фонду, як це передбачено статтею 58 Земельного кодексу України. Натомість позивач вказує на знаходження вказаної позивачем земельної ділянки на землях рекреаційного призначення. 
Отже, лише посилання відповідача на містобудівну документацію, без дослідження документації із землеустрою та відомостей з Державного земельного кадастру про межі водного об`єкта, прибережних захисних смуг, не підтверджує обгрунтованість висновку відповідача щодо відмови з підстави знаходження земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги.
Таким чином, якщо об`єкт нерухомого майна було зведено та зареєстровано законно, тобто в межах відповідних дозволів, на підставі рішень самої ради, відповідно до чинної на той час містобудівної документації, то в цьому випадку зміна статусу землі на якій розташований вказаний об`єкта нерухомості, з огляду на зміни в містобудівній документації, не може скасувати право власника будівлі обслуговувати це майно, якщо не порушується загальний режим використання рекреаційних земель. При цьому Суд наголошує, що перспективне планування розвитку населеного пункту (до прикладу, наміри збудувати дитячий майданчик чи сквер (парк), тобто створити зелену зону в майбутньому, як це випливає з наданого відповідачем Детального плану території (проектний план), не може слугувати перешкодою для реалізації права власника нерухомого майна на оформлення землі під ним на відповідному речовому праві, тобто обмежити право власності для створення об`єкта, якого фізично не існує і який лише «запроектований». В протилежному випадку, для реалізації запроектованого використання землі згідно зміненої містобудівної документації, відповідна рада повинна викупити у власника такий об`єкт нерухомості для забезпечення загального інтересу територіальної громади на рекреацію, чим буде дотримано право особи на «мирне володіння майном», а такі дії відповідатимуть принципу «належного врядування». Вказане щодо викупу стосується й випадку віднесення в установленому законом порядку землі, на якій розташоване нерухоме майно, до земель водного фонду, в межах прибережної захисної смуги.
Загальними вимогами до актів індивідуальної дії як актів правозастосування є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто — наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів.
З цього приводу усталеною є позиція Верховного Суду: вмотивоване рішення демонструє особі, що її було почуто, і дає стороні можливість його оскаржити. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний, зокрема судовий, контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. Натомість не наведення мотивів «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини прийняття рішення, надати їм правову оцінку та визначити його законність, обґрунтованість і пропорційність (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020 у справі № 819/330/18, від 10.01.2020 у справі № 2040/6763/18).
Отже, для обґрунтованості рішення ради було недостатньо просто вказати на невідповідність місця розташування земельної ділянки, посилаючись лише на цитування частини третьої статті 118 ЗК України щодо підстави відмови в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою для передачі в користування на умовах оренди.
Сокільницька сільська рада була зобов`язана при розгляді заяви позивача від 13.01.2025 розкрити в рішенні суть виявленої невідповідності, тобто конкретизувати, яким саме вимогам законів чи нормативних документів суперечить бажане розміщення земельної ділянки, на якій знаходиться належна позивачу на праві власності будівля, в чому саме конкретно полягає невідповідність Генеральному плану та іншій містобудівній документації, а також схемам землеустрою та відповідним обґрунтуванням використання та охорони земель с.Сокільники, проектам землеустрою щодо впорядкування території, затверджених у встановленому законом порядку (в тому числі водних об`єктів, прибережних захисних смуг тощо), з огляду на наведені вище приписи законодавства, чи є можливість передачі в оренду земельної ділянки в меншому розмірі тощо.
Проте в цій справі Суд першої інстанції не надав оцінки вказаним вище обставинам, із застосуванням викладених Судом апеляційної інстанції норм матеріального права.
Частина другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1. на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2. з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3. обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4. безсторонньо (неупереджено);
5. добросовісно;
6. розсудливо;
7. з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8. пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9. з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10. своєчасно, тобто протягом розумного строку.
В спірному випадку рішення LXXXIII-ї чергової сесії Сокільницької сільської ради VIII-го демократичного скликання № 1417 від 28 січня 2025 року "Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею в користування на умовах оренди на території Сокільницької сільської ради" не відповідаю критеріям обгрунтованості та законності, а тому підлягає скасуванню як протиправне.
Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою (п.36-39).
В спірному випадку в суду немає даних про те, що відповідач розглядаючи заяву позивача від 13.01.2025 та додані до неї документи, надав їй повну та всебічну оцінку, з врахуванням передбачених частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України підстав для відмови в наданні дозволу для розробки проекту землеустрою. Отже, в цьому випадку не може йти мова про наявність усіх визначених законом умов, необхідних для одержання позивачем дозволу на розробку проекту землеустрою.
В цьому випадку ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 13.01.2025 та за результатами розгляду прийняти рішення по суті звернення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому судовому рішенні.
За правилами частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Колегія суддів апеляційного Суду дійшла висновку частково задовольнити апеляційну скаргу, а рішення Суду першої інстанції скасувати як таке, що ухвалене за неповного з`ясування обставин справи, що стосуються предмета спору, та неправильного застосування норм матеріального права. За результатами скасування рішення ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову. 
За правилами частин першої та шостої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з платіжними інструкціями, що містяться у матеріалах справи, позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211,20 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,50 грн.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. 
Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд встановив, що позовну заяву та апеляційну скаргу подано в електронній формі через підсистему «Електронний суд», а тому при обрахунку суми судового збору застосовується коефіцієнт 0,8.
Отже, розмір судового збору, який підлягав сплаті відповідно до Закону України «Про судовий збір», становив з урахуванням коефіцієнта 0,8 у суді першої інстанції – 968,96 грн та в суді апеляційної інстанції – 1453,44 грн.
Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути на користь позивача судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 коп. в суді першої інстанції та 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) гривні 44 коп. в суді апеляційної інстанції.
Питання про повернення судового збору, внесеного в більшому розмірі, ніж встановлено законом, вирішується ухвалою суду за клопотанням особи, яка його сплатила.
Керуючись ст.ст. 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу частково задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі № 380/12565/25 скасувати та ухвалити постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення LXXXIII-ї чергової сесії Сокільницької сільської ради VIII-го демократичного скликання № 1417 від 28 січня 2025 року "Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею в користування на умовах оренди на території Сокільницької сільської ради".
Зобов`язати Сокільницьку сільську раду повторно розглянути заяву позивача від 13.01.2025 (вх. № 07-27/1 від 13.01.2025) та за результатами розгляду прийняти рішення по суті звернення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому судовому рішенні.
Стягнути з Сокільницької сільської ради (код ЄДРПОУ - 04369682) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_5 (РНКОПП – НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 коп. в суді першої інстанції та 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) гривні 44 коп. в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Головуючий суддя | | Т. І. Боршовський
судді | | Р. В. Кухтей
| | С. М. Шевчук