КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/14257/25
Провадження № 2/947/231/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.09.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
 
головуючого - судді Калініченко Л.В.
 
при секретарі Матвієвої А.В., Швидка В.М.,
за участі:
- представника позивача ОСОБА_1 - Скорохватової Наталії Єгорівни , 
- представника відповідача ОСОБА_3 - Грігорової Ганни Леонідівни , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою 
ОСОБА_1 
до ОСОБА_3 , 
ОСОБА_5 , 
ОСОБА_6 , 
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - 
приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу 
Дімітрової Тетяни Андріївни, 
про визнання договорів недійсними,
ВСТАНОВИВ:
Позивач - ОСОБА_1 17.04.2025 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою, яка сформована та скерована в електронній формі через підсистему «Електронний суд», до  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Тетяни Андріївни, про визнання договорів недійсними, в якій позивач просить суд: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею - 212,6 кв.м., житловою площею - 23,4 кв.м. та навісу літ. «С», розташованих на земельній ділянці, площею 0,0865 га, з кадастровим номером: 5110136900:09:003:0041, та земельної ділянки, з кадастровим номером: 5110136900:09:003:0041, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); категорія земель: землі житлової та громадської забудови, площею 0,0865 га, в тому числі за угіддями: капітальна - 0,0266 га; тимчасова - 0,0032 га; тимчасова- 0,0081 га; тимчасова - 0,0176 га; прибудинкова територія - 0,0006 га; прибудинкова територія - 0,0012 га; прибудинкова територія - 0,0279 га; прибудинкова територія 0,0001 га; прибудинкова територія - 0,0012 га, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною № 429 від 15.02.2023 року (НСЕ №716804), та скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Т.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 66421283 від 15.02.2023 та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на зазначене нерухоме майно, що здійснений 15.02.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною на підставі договору купівлі - продажу від 15.02.2023, зареєстрований під №429; 
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, з кадастровим номером: 5125082400:01:001:0874, площею 7,0739 га в тому числі за угіддями: 7,0739 га - рілля, розташованої в Одеській області, Білгород - Дністровський (колишній Татарбунарський) район, Дивізійська сільська територіальна громада (колишня Жовтоярська сільська рада), цільове призначення земельної ділянки: для ведення фермерського господарства; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. № 461 від 20.02.2023 року (НСЕ №716835); 
- стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) суму судового збору у розмірі 9981 (дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят одна) гривень 00 коп. в рівних частках.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що протягом 2019-2020 років позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_3 на його прохання у борг грошові кошти загальною сумою 80000 доларів США, що на момент звернення до суду складало 2924800 грн., які він зобов`язувався повернути позивачеві в терміни, визначені у розписках, які були складені та підписані ОСОБА_3 власноруч. 
Представник позивача зазначає, що протягом тривалого часу відповідач не вживав жодної спроби, спрямованої на повернення боргу, ухилявся від повернення суми боргу, ігнорував вимоги позивача щодо повернення боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання, тому 02.12.2022 року ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. 
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси у справі № 947/28830/22 від 27.12.2022 року, на підставі пред`явленого ОСОБА_1 позову, було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 21.02.2023 року. 
За наслідком розгляду вказаної справи, як посилається представник позивача, 18.12.2023 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким частково задоволені позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2870200,00 грн. 
Додатково представник позивача вказує, що разом з позовною заявою позивачем до суду було подано до суду заяву про забезпечення позову та накладення арешту на майно, яке на той час перебувало у власності ОСОБА_3 , однак ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2022 року у справі №947/28830/22 було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою про стягнення боргу за договором позики. 
В подальшому, судом 22.11.2024 року, на виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, було видано виконавчий лист відносно боржника ОСОБА_3 про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 2870200,00 грн., який, за доводами представника позивача, був переданий на виконання приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Парфьонову Георгію Володимировичу. 
Як зазначає представник позивача, на підставі зазначеного виконавчого листа, 02.12.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_7, в ході якого виконавцем було встановлено, що ОСОБА_3 після відкриття провадження у цивільній справі № 947/28830/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, а саме 15.02.2023 року та 20.02.2023 року відчужив належні йому на праві власності об`єкти нерухомого майна, а саме:
- домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею - 212,6 кв.м., житловою площею - 23,4 кв.м. та навісу літ. «С», розташованих на земельній ділянці площею 0,0865 га з кадастровим номером: 5110136900:09:003:0041 та земельну ділянку з кадастровим номером: 5110136900:09:003:0041, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); категорія земель: землі житлової та громадської забудови, площею 0,0865 га, в тому числі за угіддями: капітальна - 0,0266 га; тимчасова - 0,0032 га; тимчасова - 0,0081 га; тимчасова 0,0176 га; прибудинкова територія - 0,0006 га; прибудинкова територія - 0,0012 га; прибудинкова територія - 0,0279 га; прибудинкова територія - 0,0001 га; прибудинкова територія - 0,0012 га, на підставі договору купівлі - продажу від 15.02.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за № 429 (бланк договору НСЕ №716804), укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка, за доводами представника позивача, є його родичкою (теща); додатково представник вказує, що на підставі цього договору, приватним нотаріусом було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їхр обтяжень індексний номер 66421283 від 15.02.2023, на підставі якого зареєстровано право власності на ім`я ОСОБА_5 на вказане нерухоме майно;
- земельну ділянку, з кадастровим номером: 5125082400:01:001:0874 площею 7,0739 га в тому числі за угіддями: 7,0739 га - рілля, розташовану в Одеській області, Білгород - Дністровський (колишній Татарбунарський) район, Дивізійська сільська територіальна громада (колишня Жовтоярська сільська рада), цільове призначення земельної ділянки: для ведення фермерського господарства; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, на підставі договору дарування від 20.02.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за № 461 (бланк договору НСЕ №716835), укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , який, за доводами представника позивача, є його сином. 
Представник позивача посилається на те, що договір дарування №461 від 20.02.2023 року (НСЕ №716835) та договір купівлі - продажу № 429 від 15.02.2023 року (НСЕ №716804) порушують права позивача ОСОБА_1 , оскільки унеможливлюють повернення суми позики та виконання судового рішення від 18.12.2023 у справі №947/28830/22.
У відповідності до доводів викладених у позовній заяві, вказані договори були укладені відповідачем після виникнення між ним та ОСОБА_1 позикових відносин за якими настав строк повернення позики, після звернення кредитора ОСОБА_1 з позовом до суду та відкриття провадження у справі, за наслідком чого представник позивача вважає, що відповідач ОСОБА_3 , діяв умисно і свідомо, намагався уникнути цивільно-правової конфіскації, а відтак, вказані договори вважає фіктивними правочинами, які на підставі ст. 234 ЦК України підлягають визнанню недійсними.
Представник позивача зазначає, що дії відповідача є очевидно недобросовісними та свідчать про зловживання ним своїми правами стосовно кредитора, у зв`язку з чим позивач вважає, що укладення вищевказаних договорів мало місце з метою порушення прав власника грошових коштів, які не були повернуті позичальником, а тому їх просить визнати недійсними, застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді односторонньої реституції, поновлення реєстрації права власника відповідача.
Вказана позовна заява від імені позивача ОСОБА_1 надійшла до суду через її представника - адвоката Скорохватової Наталії Єгорівни в порядку позовного провадження, через підсистему «Електронний суд» та зареєстрована судом 18.04.2025 року.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2025 року, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.
На виконання приписів ч.6 ст. 187 ЦПК України, судом було отримано відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідно до яких встановлено, що:
- відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (відповідь №1309921 від 21.04.2025 року);
- відповідачка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ;
- відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (відповідь №1309956 від 21.04.2025 року).
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21.04.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху.Надано позивачеві строк для усунення недоліків поданої заяви - п`ять днів з дня отримання копії ухвали.
28.04.2025 року та 29.04.2025 року на виконання ухвали суду представником позивача надано заяви про усунення недоліків.
Дослідивши подані до суду документи, суддею встановлено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, позивачем виконані вимоги ухвали суду від 21.04.2025 року, підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні.
За наслідком чого, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.04.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження справі, призначено проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
Суд також зазначає, що разом з позовом, позивачем, через представника, було надано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.
У відповідності до протоколу передачі судової справі раніше визначеному складу суду, справу за вказаною заявою розподілено головуючому судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 21.04.2025 року вказану заяву було визнано такою, що відповідає вимогам статті 151 ЦПК України та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 24.04.2025 року о 14 год. 00 хв., з викликом позивача по справі.
За наслідком розгляду вказаної заяви, 24.04.2025 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Скорохватової Наталії Єгорівни про забезпечення позову - задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/14257/25, а саме:
- накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею - 212,6 кв.м., житловою площею - 23,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2692284651100, яке на підставі договору дарування від 20.02.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. № 461 від 20.02.2023 року, зареєстровано на праві власності за ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 );
- накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: 5110136900:09:003:0041, площею 0,0865 га, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2692288751101, яке на підставі договору дарування від 20.02.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. № 461 від 20.02.2023 року, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 );
- накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: 5125082400:01:001:0874, площею 7,0739 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, для ведення селянського (фермерського) господарства, за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, с/рада Жовтоярська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1157408051250, яка на підставі договору дарування від 20.02.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. № 461 від 20.02.2023 року, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ).
10.06.2025 року через систему «Електронний суд» надійшла заява від представника відповідача ОСОБА_3 - Грігорової Ганни Леонідівни про залишення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Тетяни Андріївни, про визнання договорів недійсними без руху.
За наслідком розгляду вказаної заяви. 15.09.2025 року судом постановлено ухвалу, якою заяву представника відповідача ОСОБА_3 - Грігорової Ганни Леонідівни - задоволено частково. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Тетяни Андріївни, про визнання договорів недійсними - залишено без руху. Надано позивачеві строк для усунення недоліків поданої заяви - п`ять днів з дня отримання копії ухвали, а саме для надання документів на підтвердження доплати судового збору за пред`явлення позову майнового характеру, який підлягає доплаті в сумі 2131,00 грн. (12112,00 - 9981,00 = 2131,00), з роз`ясненням реквізитів Київського районного суду міста Одеси для сплати.
17.09.2025 року представником позивача надано до суду заяву про усунення недоліків пред`явленого позову, разом з квитанцією на підтвердження доплати судового збору в сумі 5159,00 грн.
Оглянувши подані до суду документи, судом було встановлено належне виконання стороною позивача недоліків пред`явленого позову у відповідності до ухвали суду від 15.09.2025 року та ухвалено продовжити розгляд цивільної справи.
Також 09.06.2025 року до суду від представника позивача надійшли три клопотання про витребування доказів та 09.09.2025 року від представника відповідача ОСОБА_3 , розгляд яких судом було проведено у підготовчому судовому засіданні 05.12.2025 року за наслідком чого постановлені наступні ухвали, а саме: 
1. ухвалу від 05.12.2025 року, якою клопотання представника позивача ОСОБА_1 - Скорохватової Наталії Єгорівни про витребування доказів - задоволено частково та витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відносно: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
2. ухвалу від 05.12.2025 року, якою клопотання представника позивача ОСОБА_1 - Скорохватової Наталії Єгорівни про витребування доказів - задоволено та витребувано з Ізмаїльської державної податкової інспекції ГУ ДПС в Одеській області (місцезнаходження: 68609, Одеська обл., місто Ізмаїл, вул. Кишинівська, буд.3) інформацію про доходи відносно: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , за період з 2020 року по 2022 рік включно;
3. ухвалу від 05.12.2025 року, якою клопотання представника позивача ОСОБА_1 - Скорохватової Наталії Єгорівни про витребування доказів - задоволено та витребувано: 
- з Акціонерного товариства «Одесагаз» (код ЄДРПОУ 03351208; місцезнаходження: 65003, м. Одеса, вул. Одарія, 1) інформацію про особу, на ім`я якої оформлено особистий рахунок, як споживача послуг Акціонерного товариства «Одесагаз», що надаються за адресою: АДРЕСА_1;
- з філії «Інфоксводоканал» ТОВ «ІНФОКС» (код ЄДРПОУ 26472133; місцезнаходження: 65039, м. Одеса, вул. Басейний, 5) інформацію про особу, на ім`я якої оформлено особистий рахунок, як споживача послуг ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал», що надаються за адресою: АДРЕСА_1;
- з ТОВ «ОДЕСЬКА ОБЛАСНА ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ»(код ЄДРПОУ 42114410; місцезнаходження: 65027, м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 88) інформацію про особу, на ім`я якої оформлено особистий рахунок, як споживача послуг ТОВ «ООЕК», що надаються за адресою: АДРЕСА_1;
4. ухвалу від 05.12.2025 року, якою клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - Грігорової Ганни Леонідівни про витребування доказів - задоволено та витребувано у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича (65082, м. Одеса, вул. Гоголя, 19, оф.1; Тел.. 0687878180) інформацію: 
- яка сума коштів була стягнута з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за виконавчими провадженнями НОМЕР_8, № НОМЕР_9; 
- який розмір заборгованості ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за виконавчими провадженнями № НОМЕР_10, № НОМЕР_9 станом на день надання відповіді на ухвалу суду; 
- які заходи було вжито виконавцем у виконавчих провадженнях № НОМЕР_10, НОМЕР_7 з метою примусового виконання виконавчих документів.
На виконання вказаних ухвал суду, до суду надійшли:
- 22.12.2025 року відповідь з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) разом з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 
- 25.12.2025 року відповідь від приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича;
- 29.12.2025 року відповідь з ТОВ «ІНФОКС» з додатками на підтвердження відкриття особового рахунку та надання послуг за адресою: АДРЕСА_2 ;
- 29.12.2025 року відповідь з Акціонерного товариства «Одесагаз»;
- 29.12.2025 року відповідь з ТОВ «ОДЕСЬКА ОБЛАСНА ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ»;
- 13.01.2026 року відповідь з ГУ ДПС в Одеській області разом з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з січня 2020 року по грудень 2022 року відносно ОСОБА_5 .
Приймаючи відповідь з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), якою повідомлено про необхідність визначення періоду по архіву відділів державної реєстрації актів цивільного стану за який потрібно здійснювати перевірку наявності актових записів відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , представник позивача ОСОБА_1 - Скорохватова Н.Є. у підготовчому судовому засіданні 22.01.2026 року заявила клопотання про витребування з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а саме по архівах відділів Державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) по Одеській області, за період 1974 року, інформацію про наявність актового запису про народження відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та у разі його наявності, надати до суду належним чином завірену копію відповідного актового запису (повний витяг).
За наслідком розгляду вказаного клопотання 22.01.2026 року судом було постановлено ухвалу суду, якою клопотання представника позивача ОСОБА_1 - Скорохватової Наталії Єгорівни про витребування доказів - задоволено та витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) інформацію по архівах відділів Державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) по Одеській області, за період 1974 року, про наявність актового запису про народження відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та у разі його наявності, надати до суду належним чином завірену копію відповідного актового запису (повний витяг).
На виконання ухвали суду від 22.01.2026 року, до суду 13.02.2026 року надійшла відповідь з Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
16.02.2026 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, за наслідком розгляду якого 13.04.2026 року судом постанволено ухвалу, якою клопотання задоволено та витребувано:
- з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса): актовий запис про реєстрацію шлюбу, зареєстрованого між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; актовий запис про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
- у відповідача ОСОБА_3 належним чином завірену копію свідоцтва про шлюб, укладеного між ним - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
На виконання ухвали суду від 13.04.2026 року, до суду 29.04.2026 року надійшла відповідь з Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, з копією запису акту про укладення шлюбу №661 від 23.10.1993 року.
У підготовчому судовому засіданні 07.05.2026 року представник позивача заявила клопотання про витребування доказів, в якому представник просила суд витребувати з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65036, Одеська область, м. Одеса, вул. Старицького, буд.10-а) актовий запис про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
За наслідком розгляду вказаного клопотання, 11.05.2026 року судом було постановлено ухвалу, якою клопотання задоволено та витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином завірену копію актового запису про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка в подальшому за наслідком реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».
На виконання ухвали суду від 11.05.2026 року, до суду 08.06.2026 року надійшла відповідь з Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, з копією запису акту про народження №477 від 22.05.1974 року.
11.06.2026 року судом було постановлено ухвалу, без оформлення окремого документа, якою закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
02.07.2026 року представником відповідача ОСОБА_3 надано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи копію свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , яке було задоволено судом в судовому засіданні 02.07.2026 року та приєднано додані документи до матеріалів справи.
До судового засідання призначеного на 03.09.2026 року з`явились: 
- представник позивача ОСОБА_1 - Скорохватова Наталія Єгорівна , яка позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити;
- представник відповідача ОСОБА_3 - Грігорова Ганна Леонідівна , яка заперечувала проти задоволення позовних вимог, з посиланням на їх необґрунтованість.
Інші відповідачі: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та третя особа - Дімітрова Т.А. не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали.
Додатково суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Приймаючи наявне зареєстроване місце проживання відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , оскільки останні не мають зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, судом здійснювалось повідомлення останніх про дату, час і місце проведення розгляду справи шляхом скерування судової повістки, засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» разом з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, на вище встановлені адреси зареєстрованого місця проживання відповідачів, однак поштові повідомлення були повернуті до суду без вручення з підстав відсутності адресатів за вказаною адресою.
Одночасно суд зазначає, що під час розгляду справи відповідачкою ОСОБА_5 отримувалась судова кореспонденція, у тому числі зі скерування копії ухвали суду про відкриття провадження у справі.
Третьою особою - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною було отримано судову кореспонденцію, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштової кореспонденції, однак під час розгляду справи письмових пояснень до суду не надано, про причини неявки суд неповдіомлено.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Також, суд враховує, що у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Таким чином, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5  про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до положень статті 128 ЦПК України, однак, у встановлений судом строк не скористались процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, про причини неявки до судового засідання суд не повідомили.
Підстави для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлені.
Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Шульга проти України" та справі "Красношапка проти України" зазначено, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ та організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними.
Статтею 43 ЦПК України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до норм ч.ч.1,3,4 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).
Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).
Враховуючи вищевикладене в цілому, з урахуванням думки сторони позивача та відповідача ОСОБА_3 , судом 03.09.2026 року було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі.
Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача ОСОБА_3 , дослідивши докази наявні в матеріалах справи, закінчивши з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, після судових дебатів, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 14.09.2026 року о 16 год. 30 хв. 
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, сторони повідомлялись належним чином.
За наслідком чого, заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №947/28830/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , про стягнення боргу за договором позики.
За наслідком розгляду вказаної справи, 18.12.2023 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, - задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 870 200,00 грн. /два мільйона вісімсот сімдесят тисяч двісті гривень 00 копійок/.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12941,80 грн. /дванадцять тисяч дев`ятсот сорок одна гривня 80 копійок/.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Надана до суду копія вказаного рішення Київського районного суду міста Одеси від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, містить відбиток штемпелю про набрання зазначеним рішенням суду законної сили 08.10.2024 року.
Частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
За наслідком чого, судом було перевірено та встановлено наявність оприлюдненого у Єдиному державному реєстрі судових рішень, тексту вищевказаного рішення Київського районного суду міста Одеси суду від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, який відповідає наданій до суду в межах розгляду даної справи копії цього рішення суду.
Також у відповідності до даних Єдиного державного реєстру судових рішень в порядку перевірки обставин щодо набрання зазначеним рішенням суду законної сили, у тому числі в порядкуч.2 ст13 та ч.7 ст.81 ЦПК України, вбачається, що зазначене рішення Київського районного суду міста Одеси суду від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, набрало законної сили. Одночасно судом встановлено, що в подальшому дане рішення суду було оскаржено в апеляційному порядку, за наслідком чого постановою Одеського апеляційного суду від 08.10.2024 року апеляційну скаргу Грігорової Ганни Леонідівни - залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2023 року - залишено без змін.
У відповідності до встановлених обставин вказаним рішенням Київського районного суду міста Одеси суду від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, яке набрало законної сили, також вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були наявні договірні відносини, за наслідком чого ОСОБА_3 були складені розписки:
- розписка від 29.11.2019 року, за якою ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 20000 доларів США до 31.12.2020 року;
- розписка від 15.11.2019 року, за якою ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 20000 доларів США. Зобов`язався повернути гроші до 01.06.2020 року;
- розписка від 23.12.2019 року, за якою ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 20000 доларів США до 23.12.2019 року;
- розписка від 28.02.2020 року ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 20000 доларів США з 28.02.2020 року по 28.02.2021 року. Зобов`язався повернути до 28.02.2021 року.
У відповідності до обставин встановлених рішенням суду від 18.12.2023 року, у тому числі:
- 02.12.2022 року в інтересах позивача ОСОБА_1 до Київського районного суду м. Одеси звернулась адвокат Скорохватова Н.Є. з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за договорами позики 2 924 800,00 грн., а також суму судового збору у розмірі 12405,00 грн.;
- Ухвалою судді Салтан Л.В. від 27.12.2022 року провадження у справі було відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.;
- Ухвалою суду від 07.12.2022 року в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.;
- Ухвалою суду від 14.03.2023 року заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задоволено. Накладено арешт на: - земельну ділянку (кадастровий номер: 5122383000:01:001:1423) площею 0,05 га, розташовану за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, с/рада Приморська (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1627468851223); - земельну ділянку (кадастровий номер: 5122383000:01:001:1421) площею 0,05 га, розташовану за адресою: Одеська обл., Татарбунарський р., с/рада Приморська (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1619368051223); - земельну ділянку (кадастровий номер: 5125082400:01:001:0874) площею 7.0739 га, розташовану за адресою: Одеська обл., Татарбунарський р., с/рада Жовтоярська (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1157408051250); - квартиру АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 312672607101), зареєстроване на ім`я ОСОБА_3 , заборонивши його перереєстрацію та відчуження на користь третіх осіб.;
- 14.06.2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, яка ухвалою суду від 16.06.2023 року розглянута.;
- 14.06.2023 року до суду надійшло клопотання від позивача щодо залучення ОСОБА_7 в якості співвідповідача, разом з клопотанням нова редакція позову до двох відповідачів. Клопотання про залучення співвідповідачем ОСОБА_7 задоволено ухвалою суду від 20.06.2023 року.;
- 06.07.2023 року до суду надійшла заява про забезпечення позову, яка розглянута ухвалою суду від 10.07.2023 року.;
- 14.07.2023 року до суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_7 про часткове скасування заходів забезпечення позову, яка була передана канцелярією суду для розгляду судді Куриленко О.М. та згідно заяви адвоката Грігорової Г.Л. від 19.07.2023 року була повернута заявнику.;
- 24.07.2023 року від ОСОБА_7 надійшла заява про часткове скасування заходів забезпечення позову, яка була розглянута ухвалою суду від 21.08.2023 року.
Також суд першої інстанції у зазначеному рішенні встановив, що на теперішній час стороною відповідачів підтверджено повернення боргу відповідачем ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 в розмірі 54550,00 грн.
Згідно з рішенням суду від 18.12.2023 року, суд вважає доведеними заперечення відповідача ОСОБА_7 щодо позовних вимог до неї, та прийшов до висновку, що зобов`язання за борговими розписками, складеними особисто відповідачем ОСОБА_3 , є зобов`язаннями саме відповідача ОСОБА_3 , в зв`язку з чим в частині позовних вимог про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_7 належить відмовити.
Як вбачається, постановою Одеського апеляційного суду від 08.10.2024 року, якою залишено без змін вищезазначене рішення Київського районного суду міста Одеси суду від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, також встановлено, що суду першої інстанції дійшов до аналогічних висновків щодо повернутих відповідачем ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 боргу в розмірі 54550,00 грн. та зобов`язання за борговими розписками, складеними особисто відповідачем ОСОБА_3 , є зобов`язаннями саме відповідача ОСОБА_3 .
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі №917/1345/14 (провадження №12-144гсГ8) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Преюдиційними є факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення й окреслюється його суб`єктивними і об`єктивними межами, згідно з якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їхні правонаступники, не можуть знову оскаржувати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Приймаючи, що рішення Київського районного суду міста Одеси суду від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08.10.2024 року, набрали законної сили, стосуються обставин відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які є сторонами у даній справі, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, суд вищевказані обставини не ставить під сумнів, які додатковому доказуванню у даній справі не підлягають.
У відповідності до наданої до суду копії рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №67247258 від 18.04.2023 року вбачається, що ухвала Київського районного суду міста Одеси від 14.03.2023 року постановлена під час розгляду зазначеної справи №947/28830/22, якою було накладено арешт у тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером 5125082400:01:001:0874, належну ОСОБА_3 , не було виконано, з підстав того, що 20.02.2023 року право власності на неї було перереєстровану на іншу особи.
Судом встановлено, що за наслідком набрання рішенням Київського районного суду міста Одеси суду від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, законної сили та яке підлягає обов`язковому виконанню, 22.11.2024 року Київським районним судом міста Одеси було видано стягувачеві - ОСОБА_1 виконавчий лист №947/28830/22 відносно боржника ОСОБА_3 про стягнення з останнього на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2870200,00 грн.
На підставі зазначеного виконавчого листа, 02.12.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_7.
Разом з тим, у відповідності до відповіді приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 24.12.2025 року за №66112 повідомлено, що в провадженні приватного виконавця перебуває зведене виконавче провадження НОМЕР_11, до складу якого входять наступні виконавчі провадження: 
- ВП НОМЕР_8 з примусового виконання виконавчого листа №947/28830/22, виданого 22.11.2024 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору в сумі 12941,80 грн., на підставі якого відкрито виконавче провадження постановою від 02.12.2024 року;
- ВП НОМЕР_7 з примусового виконання виконавчого листа №947/28830/22, виданого 22.11.2024 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 2870200,00 грн., на підставі якого відкрито виконавче провадження постановою від 02.12.2024 року.
Приватним виконавцем повідомлено, що в ході проведення виконавчих дій за виконавчим провадженням ВП НОМЕР_8, було здійснено стягнення та перерахування, за наслідком чого заборгованість становить: 12941,80 грн. на користь стягувача та 1294,18 грн. - основана винагорода приватного виконавця. Також повідомлено про здійснені стягнення та перерахування в межах виконавчого провадження ВП НОМЕР_7, за наслідком чого заборгованість становить: 2859820,26 грн. на користь стягувача та 285982,02 грн. - основна винагорода приватного виконавця.
Стосовно вжитих заходів примусового виконання рішення повідомлено, що в межах зведеного виконавчого провадження ЗВП НОМЕР_11 приватним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт та все рухоме та нерухоме майно боржника в межах загальної суми боргу; прийнято постанову про арешт коштів боржника; прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку направлено на виконання за місцем працевлаштування боржника; прийнято постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на майнові права боржника, а саме на право оренди земельної ділянки, на яке звернено стягнення: проведено опис та передано на примусову реалізацію, проте не було реалізовано у зв`язку з відсутністю зареєстрованих учасників торгів.
ОСОБА_3 , як боржником за вищевказаним виконавчим листом, під час розгляду даної справи не було надано жодного доказу на підтвердження повного виконання рішення Київського районного суду міста Одеси суду від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, яке набрало законної сили, як і своїх зобов`язань за виконавчими документами на виконання зазначеного рішення суду.
Отже, судом встановлено, що станом на час розгляду справи, рішення Київського районного суду міста Одеси суду від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, яке набрало законної сили, не є виконаним боржником - ОСОБА_3 належним чином.
Також, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих до суду доказів, судом також встановлено обставини, які мали місце після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_3 щодо стягнення заборгованості за договорами позики, на підтвердження яких ОСОБА_3 були складені розписки від 29.11.2019 року, 15.11.2019 року, 23.12.2019 року, 28.02.2020 року, що мало місце 02.12.2022 року, який перебував на розгляді в Київському районному суду місті Одеси у межах цивільної справи №947/28830/22 та після відкриття провадження у ній (справі №947/28830/22) на підставі ухвали судді від 27.12.2022 року, а саме:
15 лютого 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №429, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5 придбала наступне нерухоме майно: 
- домоволодіння АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 212,6 кв.м., житловою площею 23,4 кв.м, навісу літ. «С», розташованих на земельній ділянці, площею 0,0865 га, з кадастровим номером: 5110136900:09:003:0041, яке належало продавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 11.06.2008 року, право власності на яке зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 17.06.2008 року, номер запису: 42716 в книзі: 292-110;
- земельну ділянку: з кадастровим номером: 5110136900:09:003:0041; розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); категорія земель: землі житлової та громадської забудови; площею 0,0865 га, в тому числі за угіддями: капітальна - 0,0266 га, тимчасова - 0,0032 га, тимчасова - 0,0081 га, тимчасова - 0,0176 га, прибудинкова територія - 0,0006 га, прибудинкова територія - 0,0012 га, прибудинкова територія - 0,0279 га, прибудинкова територія - 0,0001 га, прибудинкова територія - 0,0012 га; яка належала продавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 774648, виданого Одеською міською радою 13.09.2012 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 511010001001138.
У відповідності до пункту 2.1 вказаного договору, продаж домоволодіння за домовленістю сторін вчинено за 636600,00 грн., продаж земельної ділянки вчинено за 361500,00 грн. 
У даному пункті договору засвідчено, що грошові кошти, керуючись ст. 627 ЦК України, продавець одержав повністю до підписання цього договору від покупця.
У відповідності до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №424009088, №424009399 від 24.04.2025 року судом встановлено, що за наслідком посвідчення вищевказаних договорів, 15.02.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на наступне нерухоме майно: 
- земельну ділянку, з кадастровим номером: 5110136900:09:003:0041, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером: 66421283 від 15.02.2023 року; номер відомостей про речове право: 49249339; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2692288751101;
- домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером: 66421283 від 15.02.2023 року; номер відомостей про речове право: 49249228; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2692284651100.
Вказаний договір є предметом оспорення з боку ОСОБА_1 у даній справі.
За наслідком чого, судом встановлено, що предметом продажу за вказаним договором купівлі-продажу від 15.02.2023 року, за реєстровим №429, було нерухоме майно, належне ОСОБА_3 на праві приватної власності, яке перебувало у власності останнього станом на час виникнення грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 за борговими розписками, стягнення заборгованості за якими були предметом спору в межах розгляду цивільної справи №947/28830/22 та за якими рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 2870200,00 грн.
Судом встановлено, що продаж нерухомого майна за вказаним договором купівлі-продажу від 15.02.2023 року, мало місце після звернення ОСОБА_1 до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговими розписками в сумі 2 924 800,00 грн., та відкриття судом на підставі цього позову провадження у справі №947/28830/22, що мало місце 27.12.2022 року, а також після постановлення в межах розгляду даної справи судом ухвали суду від 07.12.2022 року про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та після постановлення ухвали суду від 14.03.2023 року, якою накладено арешт на частину іншого нерухомого майна ОСОБА_3 .
Щодо продавця за вказаним договором - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що у відповідності до витребуваної судом на підставі ухвали суду від 18.05.2026 року, копії запису акту про народження №477 від 22.05.1977 року, вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є матір`ю ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно з витребуваної судом на підставі ухвали суду від 13.04.2026 року, копії запису акту про народження №661 від 23.10.1993 року, вбачається, що 23.10.1993 року Відділом ЗАГС Ізмаїльського міськвиконкому було зареєстровано шлюб між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наслідком чого ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_10 », що також підтверджується наданою до суду копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 .
Отже, ОСОБА_5 , є матір`ю дружини ОСОБА_3 , а відтак є його тещею.
Суд одночасно зазначає, що Сімейний Кодекс України не містить визначень стосунків між тещою та зятем.
Однак, у відповідності до приписів статті 1 Закону України «Про запобігання корупції», близькі особи - члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у частині першій статті 3 цього Закону, а також чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта.
У зв`язку з чим, судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 15.02.2023 року, зареєстрований в реєстрі №429, був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка є тещою продавця, а він зятем покупця, які є близькими особами.
Згідно з витребуваними судом на підставі ухвали суду від 05.12.2025 року з Головного управління ДПС в Одеській області, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з січня 2020 року по грудень 2022 року відносно ОСОБА_5 , вбачається, що доходи останньої за вказаний період склали в загальній сумі 19514,90 грн., які складаються з: 13900,00 грн. за наслідком надання земельної частки (паю) в лізинг, оренду або суборенду; 5614,90 грн. за наслідком надання земельної частки (паю) в лізинг, оренду або суборенду.
На підставі відомостей Головного управління ДПС в Одеській області про доходи ОСОБА_5 , за період з січня 2020 року по грудень 2022 року, вбачається, що наявна інформація про доходи останньої не свідчать про наявність матеріальної спроможності з придбання нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 15.02.2023 року, зареєстрованого в реєстрі №429, яке у відповідності до пункту 2.1 цього договору становить в загальній сумі 998100,00 грн.
У відповідності до отриманої судом на виконання ухвали суду від 05.12.2025 року відповіді з ТОВ «ІНФОКС» за вх. №91789 від 29.12.2025 року вбачається, що станом на час надання відповіді, за адресою: АДРЕСА_2 , з 01.01.2005 року відділом роботи з приватним сектором Управління «Водозбут» відкрито особовий рахунок № НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_3 .
У відповідності до отриманої судом на виконання ухвали суду від 05.12.2025 року відповіді з Акціонерного товариства «Одесагаз» за вих. №4087 від 29.12.2025 року вбачається, що станом на час надання відповіді, особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_2 , відкрито на ім`я ОСОБА_3 .
У відповідності до отриманої судом на виконання ухвали суду від 05.12.2025 року відповіді з ТОВ «ОДЕСЬКА ОБЛАСНА ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ» за вих. №587/06-02-4354 від 29.12.2025 року, вбачається, що в період з 01.01.2019 року по дату надання відповіді, за адресою: АДРЕСА_2 , особовий рахунок для здійснення розрахунків за спожиту електроенергію відкрито на ім`я ОСОБА_3 .
Отже, судом встановлено, що після вчинення ОСОБА_3 продажу нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 15.02.2023 року, зареєстрованого в реєстрі №429, а саме: житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , особові рахунки на відчужене нерухоме майно залишаються бути оформленими за продавцем ОСОБА_3 .
Також судом встановлено, що надалі, 20 лютого 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 також було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №461, за умовами якого ОСОБА_3 передав в дар, а ОСОБА_6 прийняв безоплатно у власність наступне нерухоме майно: 
- земельну ділянку: площею 7,0739 га, в тому числі за угіддями: 7,0739 га - рілля; місце розташування земельної ділянки: Одеська область, Білгород-Дністровський (колишній Татарбунарський) район, Дивізійська сільська територіальна громада (колишня Жовтоярська сільська рада); цільове призначення земельної ділянки: для ведення фермерського господарства; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення; кадастровий номер земельної ділянки: 5125082400:01:001:0874; яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Саратською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 27.01.2017 за реєстровим № 27; право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.01.2017 за номером запису: 18741417, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1157408051250.
У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №424008740 від 24.04.2025 року судом встановлено, що за наслідком посвідчення вищевказаного договору, 20.02.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на земельну ділянку, з кадастровим номером 5125082400:01:001:0874, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером: 66478122 від 20.02.2023 року; номер відомостей про речове право: 49297326; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1157408051250.
У відповідності до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00055449547 від 19.12.2025 року вбачається, що 11.09.2002 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис №1154 за наслідком державної реєстрації народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якого зазначено - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а матір`ю - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Вказаний договір є також предметом оспорення з боку ОСОБА_1 у даній справі.
За наслідком чого, судом встановлено, що предметом дарування за вказаним договором від 20.02.2023 року, за реєстровим №461, було нерухоме майно, належне ОСОБА_3 на праві приватної власності, яке перебувало у власності останнього станом на час виникнення грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 за борговими розписками, стягнення заборгованості за якими були предметом спору в межах розгляду цивільної справи №947/28830/22 та за якими рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 2870200,00 грн.
Судом встановлено, що дарування нерухомого майна за вказаним договором дарування від 20.02.2023 року відбулось ОСОБА_3 безоплатно на користь члена сім`ї - сина ОСОБА_6 , що мало місце після звернення ОСОБА_1 до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговими розписками в сумі 2 924 800,00 грн., та відкриття судом на підставі цього позову провадження у справі №947/28830/22, що мало місце 27.12.2022 року, а також після постановлення в межах розгляду даної справи судом ухвали суду від 07.12.2022 року про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та після постановлення ухвали суду від 14.03.2023 року, якою накладено арешт у тому числі на передану в дар земельну ділянку, з кадастровим номером 5125082400:01:001:0874.
Також судом на підставі наданих до суду доказів встановлено, що наступного дня після укладення договору дарування з безоплатного передання у власність сина нерухомого майна, 21 лютого 2023 року, ОСОБА_3 було укладено з ОСОБА_7 , два договори про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитонюк Т.А., зареєстровані в реєстрі за №57 та №58.
У відповідності до вказаних договорів, нотаріусом встановлено, що зазначені договори укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , як подружжям, шлюб між якими зареєстрований 23.10.1993 року Відділом ЗАГС Ізмаїльського міськвиконкому, актовий запис № 661, свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , видане 23.10.1993 року Відділом ЗАГС Ізмаїльського міськвиконкому.
У відповідності до договору від 21.02.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №57, сторони договору у пункті 1 погодили, що: у період перебування в зареєстрованому шлюбі ними, подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , була придбана у спільну сумісну власність земельна ділянка, площею 0,0500 га, в тому числі за земельними угіддями: землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом - 0,0500 га, місце розташування земельної ділянки: Одеська область, Ізмаїльський район, Вилківська міська територіальна громада (адреса місця розташування земельної ділянки до утворення та ліквідації районів - Одеська область, Кілійський район, Приморська сільська рада (за межами населеного пункту)), цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального дачного будівництва; основна категорія земель за цільовим призначенням - землі рекреаційного призначення, кадастровий номер земельної ділянки: 5122383000:01:001:1423 (за текстом договору - земельна ділянка).
Згідно з пунктом 6 даного договору, сторони домовились, що після укладання цього договору земельна ділянка переходить в особисту приватну власність ОСОБА_7 , а право спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку припиняється. Подальше володіння, розпорядження і користування земельною ділянкою здійснюється ОСОБА_7 самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження з боку ОСОБА_3 .
В свою чергу, згідно з договором від 21.02.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №58, сторони договору у пункті 1 погодили, що: у період перебування в зареєстрованому шлюбі ними, подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , була придбана у спільну сумісну власність земельна ділянка, площею 0,05 га, в тому числі за земельними угіддями: землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом - 0,05 га, місце розташування земельної ділянки: Одеська область, Ізмаїльський район, Вилківська міська територіальна громада (адреса місця розташування земельної ділянки до утворення та ліквідації районів - Одеська область, Кілійський район, Приморська сільська рада (за межами населеного пункту)), цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального дачного будівництва; основна категорія земель за цільовим призначенням - землі рекреаційного призначення, кадастровий номер земельної ділянки: 5122383000:01:001:1421, (за текстом договору - земельна ділянка).
Згідно з пунктом 6 даного договору, сторони домовились, що після укладання цього договору земельна ділянка переходить в особисту приватну власність ОСОБА_7 , а право спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку припиняється. Подальше володіння, розпорядження і користування земельною ділянкою здійснюється ОСОБА_7 самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження з боку ОСОБА_3 .
Зазначені договори про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя, укладені 21 лютого 2023 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , як подружжям, які зареєстровані в реєстрі за №57 та №58, не є предметом позову у даній справі та предметом оскарження, за наслідком чого обставини і період їх укладення враховуються судом в межах розгляду даної справи під час надання оцінки діям ОСОБА_3 на предмет добросовісності.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
У відповідності до положень ч.2 статті 16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання правочину недійсним.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (стаття 202 ЦК України).
Стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Одним з видів договорів є договір дарування, врегульований статтею 717 ЦК України, у відповідності до якої за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За положеннями статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).
У відповідності до правових висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 04.02.2026 року у справі №910/6654/24, презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.
Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі).
У ЦК України закріплений підхід, при якому можливість оспорити правочин конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорений правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).
Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.
Оспорення правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорення правочину, рецисорний позов).
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Також, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові щодо природи фраудаторного правочину, висновувала наступний висновок.
Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 ЦК України) і така практика є усталеною.
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України.
У цьому Рішенні вказано: «Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.
Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.
У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) «використала / використали право на зло»;
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.
Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір.
Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.
Проте у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній.
Верховний Суд вже неодноразово застосовував принцип добросовісності та конструкцію недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).
Цивільно-правовий договір (зокрема й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (зокрема вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц також наголосила, що за змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Фіктивний правочин і фраудаторний поєднує невідповідність принципу добросовісності, проте не кожен фіктивний правочин є фраудаторним, як і не кожен фраудаторний правочин є фіктивним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Зокрема, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, зокрема сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.
При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц погодилася з тим, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, зокрема таким, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Поняття фраудаторності правочинів знайшло своє відображення і в інших постановах Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.
Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16 (пункт 155).
Практика Верховного Суду допускає кваліфікацію фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений усупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).
Обидві підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину.
Тобто оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.
Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.
Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається.
Так, у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої - четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові від 04.02.2026 року у справі №910/6654/24 висновувала, що можна дійти висновку, що нормативна підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою. При цьому слід наголосити, що оспорити такий правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав. 
Також необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорення фраудаторних правочинів.
Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
Вищевказані висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.02.2026 року у справі №910/6654/24, та враховуються судом під час розгляду даної справи.
У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 вказано, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відносяться: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Під час ухвалення даного судового рішення суд застосовує принцип «jura novit curia». Відповідний принцип полягає у тому, що: 1) суд знає норми права; 2) суд самостійно відшукує ті норми, які регулюють спірні правовідносини безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує норми до обставин справи (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі виявляється, зокрема, у самостійній юридичній кваліфікації судом відносин сторін, виборі та застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, які сторони вважають підставами вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункт 6.56)).
Суд застосовує сталий підхід Верховного Суду, який звертав увагу на те, що підставами позову є обставини, якими позивачка обґрунтувала її вимоги щодо захисту права, тоді як юридична кваліфікація цих обставин у позовній заяві й інших заявах по суті справи не обмежує суд у виборі юридичних норм для вирішення спору. Незгода суду з наведеним позивачкою юридичним обґрунтуванням не є підставою для відмови у позові. Застосування судом у рішенні інших юридичних норм, ніж зазначені у позовній заяві, не можна розуміти як вихід суду за межі позовних вимог (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 83), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункти 7.42 - 7.43), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункти 49 - 50), від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункти 81, 83 - 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20) (пункт 9.52), від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.19), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (пункти 59 - 60), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (пункт 32), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 36), від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (пункт 65)). 
Інакше кажучи, вказівка позивачкою конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальною для вибору судом тих приписів, які слід застосувати, вирішуючи спір (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 85)). 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Приймаючи вищевикладене в цілому та вище встановлені судом обставини, вбачається безпосередньо встановленим, що оспорювані у даній справі правочини - договір купівлі-продажу від 15.02.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №429, та договір дарування від 20.02.2023 року, посвідчений цим же приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А, зареєстрований в реєстрі за №461, за якими ОСОБА_3 відчужив належне йому нерухоме майно, мало місце у послідовний та стислий проміжок часу між собою, безпосередньо після виникнення у відповідача ОСОБА_3 перед позивачем грошових зобов`язань за договорами позики, на підтвердження зобов`язання за якими ОСОБА_3 були складені боргові розписки від 29.11.2019 року, 15.11.2019 року, 23.12.2019 року, 28.02.2020 року, а також після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_3 щодо стягнення заборгованості за цими договорами, після відкриття Київським районним судом міста Одеси провадження у цивільній справі №947/28830/22, на підставі цього позову, що мало місце 27.12.2022 року, а також після постановлення в межах розгляду даної справи судом ухвали суду від 07.12.2022 року про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та після постановлення ухвали суду від 14.03.2023 року, якою накладено арешт на частину нерухомого майна, яке не охоплювалось договором купівлі-продажу від 15.02.2023 року, однак було предметом дарування за договором дарування від 20.02.2023 року.
Судом одночасно враховується, що вищевказані оспорювані правочини укладені ОСОБА_3 , не зі сторонніми особами, оскільки договір купівлі-продажу від 15.02.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №429, був укладений з ОСОБА_5 , яка є тещою ОСОБА_3 , а відтак з близькою особою, а договір дарування від 20.02.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №461, за яким ОСОБА_3 безоплатно передав земельну ділянку, з кадастровим номером: 5125082400:01:001:0874, був укладений з членом сім`ї - сином ОСОБА_6 .
З приводу вчинення відповідачем ОСОБА_3 оплатного договору купівлі-продажу від 15.02.2023 року з тещою ОСОБА_5 , судом ураховується, що у відповідності до пункту 2.1 продаж нерухомого майна за цим договором вчинено за 636600,00 грн. та 361500,00 грн., що в цілому становить 998100,00 грн.
Поряд з цим, як вже судом встановлено, згідно з витребуваними судом на підставі ухвали суду від 05.12.2025 року з Головного управління ДПС в Одеській області, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з січня 2020 року по грудень 2022 року відносно ОСОБА_5 , вбачається, що доходи останньої за вказаний період склали в загальній сумі 19514,90 грн., які складаються з: 13900,00 грн. за наслідком надання земельної частки (паю) в лізинг, оренду або суборенду; 5614,90 грн. за наслідком надання земельної частки (паю) в лізинг, оренду або суборенду.
Будь-яких інших доказів на підтвердження матеріального стану та джерел походження коштів ОСОБА_5 , за які останньою було придбано вищевказане нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 15.02.2023 року, зареєстрованого в реєстрі №429, до суду не надано.
На підставі відомостей Головного управління ДПС в Одеській області про доходи ОСОБА_5 , за період з січня 2020 року по грудень 2022 року, вбачається, що наявна інформація про доходи останньої не свідчать про наявність матеріальної спроможності з придбання нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 15.02.2023 року, зареєстрованого в реєстрі №429, яке у відповідності до пункту 2.1 цього договору становить в загальній сумі 998100,00 грн.
Крім того, суд враховує, що у відповідності до положень пункту 2.1 вказаного договору від 15.02.2023 року, грошові кошти, керуючись ст. 627 ЦК України, продавець одержав повністю до підписання цього договору від покупця.
Так, у відповідності до положень статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Разом з тим, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 691, частини другої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року №148 затверджено Положення Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, яке розроблено відповідно до Закону України "Про Національний банк України" і визначає порядок ведення касових операцій у національній валюті України юридичними особами (крім банків) та їх відокремленими підрозділами незалежно від організаційно-правової форми та форми власності (далі - підприємства), органами державної влади та органами місцевого самоврядування під час здійснення ними діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності (далі - установи), фізичними особами, які здійснюють підприємницьку діяльність (далі - фізичні особи - підприємці) (далі разом у тексті - суб`єкти господарювання), фізичними особами.
Пунктом 7 розділу ІІ вказаного Положення в редакції, яка діяла станом на 15.02.2023 року врегульовано, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою:
1) із суб`єктами господарювання протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами - у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно.
Платежі на суму, що перевищує 50000 гривень, проводяться через надавачів платіжних послуг шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення коштів до кас надавачів платіжних послуг для подальшого їх переказу на рахунки;
2) між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно.
Платежі на суму, яка перевищує 50000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки.
Пунктом 8 зазначеного Положення також передбачено, що обмеження, установлені в пунктах 6 та 7 розділу II цього Положення, не стосуються: 1) розрахунків суб`єктів господарювання з бюджетами та державними цільовими фондами; 2) добровільних пожертвувань та благодійної допомоги; 3) використання готівки, виданої на відрядження; 4) виплат, пов`язаних з оплатою праці; 5) використання готівкових коштів з фонду оперативно-розшукових (негласних слідчих) дій, створеного на виконання частини третьої статті 24 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" та частини четвертої статті 17 розділу II Закону України "Про Державне бюро розслідувань".
Отже, постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року №148, якою затверджено Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, станом на час вчинення вказаного оспорюваного правочину, було врегульовано граничну суму розрахунків готівкою між фізичними особами за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, яка становить 50 000,00 грн. Платежі на суму, яка перевищує 50000 грн., здійснюється шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки.
Тобто, визначена у договорі купівлі-продажу від 15.02.2023 року за реєстраційним №429, вартість спірного нерухомого майна перевищувала встановлений граничний розмір суми розрахунків готівкою між фізичними особами за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню.
Однак, жодних доказів на підтвердження вчинення відповідних розрахунків покупцем - ОСОБА_5 за зазначеним договором купівлі-продажу від 15.02.2023 року за реєстраційним №429, у встановлений законом спосіб, саме шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки, матеріали справи не містять, до суду не надані, як і не надано доказів на підтвердження отримання ОСОБА_3 , як покупцем за цим договором, грошових коштів за цим договором.
Також, суд враховує, що у відповідності до отриманих відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру від 21.04.2025 року, вбачається, що після укладення вказаного договору купівлі-продажу від 15.02.2023 року та станом на 21.04.2025 року, за адресою придбаного нерухомого майна, ОСОБА_5 , як покупець, не є зареєстрованою.
Як вже судом встановлювалось на підставі отриманих судом на виконання ухвали суду від 05.12.2025 року відповідей з ТОВ «ІНФОКС» за вх. №91789 від 29.12.2025 року, Акціонерного товариства «Одесагаз» за вих. №4087 від 29.12.2025 року, ТОВ «ОДЕСЬКА ОБЛАСНА ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ» за вих. №587/06-02-4354 від 29.12.2025 року, після вчинення ОСОБА_3 продажу нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 15.02.2023 року, зареєстрованого в реєстрі №429, а саме: житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , особові рахунки на відчужене нерухоме майно залишаються бути оформленими за продавцем ОСОБА_3 .
Будь-яких доказів на підтвердження вчинення покупцем - ОСОБА_5 будь-яких дій, притаманних покупцеві, щодо нерухомого майна придбаного за договором купівлі-продажу від 15.02.2023 року, зареєстрованого в реєстрі №429, до суду не надано.
Вищевказані обставини в цілому не свідчать, що жодна зі сторін оспорюваних правочинів вчиняла дії, спрямовані на виконання відповідних правочинів.
Суд також враховує, що за вказаними оспорюваними правочинами: договором купівлі-продажу від 15.02.2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрованим в реєстрі за №429; та договором дарування від 20.02.2023 року, посвідчений цим же приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А, зареєстрованим в реєстрі за №461, ОСОБА_3 було відчужено належні йому на праві приватної власності три об`єкти нерухомого майна, а саме: 
- домоволодіння АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 212,6 кв.м., житловою площею 23,4 кв.м, навісу літ. «С», розташованих на земельній ділянці, площею 0,0865 га, з кадастровим номером: 5110136900:09:003:0041, яке належало продавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 11.06.2008 року, право власності на яке зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 17.06.2008 року, номер запису: 42716 в книзі: 292-110;
- земельну ділянку: з кадастровим номером: 5110136900:09:003:0041; розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); категорія земель: землі житлової та громадської забудови; площею 0,0865 га, в тому числі за угіддями: капітальна - 0,0266 га, тимчасова - 0,0032 га, тимчасова - 0,0081 га, тимчасова - 0,0176 га, прибудинкова територія - 0,0006 га, прибудинкова територія - 0,0012 га, прибудинкова територія - 0,0279 га, прибудинкова територія - 0,0001 га, прибудинкова територія - 0,0012 га; яка належала продавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 774648, виданого Одеською міською радою 13.09.2012 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 511010001001138.
- земельну ділянку: площею 7,0739 га, в тому числі за угіддями: 7,0739 га - рілля; місце розташування земельної ділянки: Одеська область, Білгород-Дністровський (колишній Татарбунарський) район, Дивізійська сільська територіальна громада (колишня Жовтоярська сільська рада); цільове призначення земельної ділянки: для ведення фермерського господарства; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення; кадастровий номер земельної ділянки: 5125082400:01:001:0874; яка належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Саратською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 27.01.2017 за реєстровим № 27; право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.01.2017 за номером запису: 18741417, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1157408051250.
Отже, ОСОБА_3 за вказаними оспорюваними правочинами було відчужено три належні йому на праві приватної власності об`єкти нерухомого майна, вартість яких є значною, що відбулось саме після пред`явлення ОСОБА_1 до нього вимог щодо сплати заборгованості за договорами позики, строк виконання зобов`язань за якими також настав, у значному розмірі, що був заявлений до стягнення в сумі 2924800,00 грн.
Після розгляду вказаного позову ОСОБА_1 , рішенням Київського районного суду міста Одеси суду від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, яке набрало законної сили, було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість с умі 2 870 200,00 грн. /два мільйона вісімсот сімдесят тисяч двісті гривень 00 копійок/.
Суд також ураховує, що ОСОБА_3 за наслідком вчинення відплатного правочину - договору купівлі-продажу від 15.02.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №429, не було вчинено дій з погашення наявної заборгованості перед ОСОБА_1 у розмірі 2 870 200,00 грн., яка в свою чергу була стягнута вказаним рішенням Київського районного суду міста Одеси суду від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, яке набрало законної сили, та яким встановлено виконання ОСОБА_3 грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 у загальній сумі 54550,00 грн.
Також, суд враховує, що станом на час розгляду справи судом, ОСОБА_3 рішення Київського районного суду міста Одеси від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, яке набрало законної сили, належним чином не виконано.
Так, видані 22.11.2024 року Київським районним судом міста Одеси стягувачеві - Лушеву С.В. виконавчі листи №947/28830/22, з метою подальшого примусового виконання вказаного рішення суду, відносно боржника ОСОБА_3 , як вже судом встановлено перебувають на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. в межах виконавчих проваджень ВП НОМЕР_8 про стягнення судового збору в сумі 12941,80 грн., та ВП НОМЕР_7 про стягнення заборгованості в сумі 2870200,00 грн., які входять до зведеного виконавчого провадження НОМЕР_11.
Як вже судом зазначалось, у відповідності до відповіді приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. від 24.12.2025 року за №66112 повідомлено, що: за виконавчим провадженням ВП НОМЕР_8, заборгованість зокрема перед стягувачем ОСОБА_1 становить - 12941,80 грн.; за виконавчим провадженням ВП НОМЕР_7, заборгованість зокрема перед стягувачем ОСОБА_1 становить - 285982,02 грн.
Суд враховує, що відповідачем ОСОБА_3 під час розгляду справи також не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження перебування у власності іншого нерухомого майна та його вартості, за рахунок якого позивач має можливість задовольнити свої вимоги у розмірі стягнутої заборгованості за рішенням Київського районного суду міста Одеси суду від 18.12.2023 року у справі №947/28830/22, яке набрало законної сили.
Отже, зазначені обставини свідчать, що ОСОБА_1 , як позикодавець за договорами позики та стягувач за вказаними виконавчими провадженнями, позбавлений наразі належним чином задовольнити свої вимоги, за рахунок нерухомого майна належного ОСОБА_3 , яке останній відчужив за оспорюваними правочинами, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед ОСОБА_1 як позикодавцем, заборгованість за якими в подальшому була стягнута вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили та належним чином боржником не виконується, у зв`язку з чим, суд доходить до висновку про підтвердження позивачем своїх порушених прав за наслідком вчинення ОСОБА_3 оспорюваних правочинів.
Щодо доводів відповідача ОСОБА_3 в заперечення проти задоволення позову, у тому числі, що вчинення правочину лише після відкриття провадження у справі не свідчить про недобросовісність дій, суд вважає необґрунтованими, а також приймаючи, що на час вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_3 був безпосередньо обізнаний про існування невиконаного обов`язку з виплати заборгованості за договорами позики на користь ОСОБА_1 , що в подальшому були предметом судового розгляду у справі №947/28830/22.
Крім того, сама по собі відсутність зареєстрованих обтяжень щодо спірного нерухомого майна на момент укладення оспорюваних правочинів не виключає можливості визнання такого правочину недійсним. Вирішальне значення у цій справі має не наявність чи відсутність обтяжень, а мета вчинення правочину та його наслідки для кредитора.
Приймаючи вищевикладене в цілому, з урахуванням сукупності установлених фактів і обставин, суд вважає, що ОСОБА_3 під час укладення спірних договорів: договору купівлі-продажу від 15.02.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №429; договору дарування від 20.02.2023 року, посвідченого цим же приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А, зареєстрований в реєстрі за №461, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки оспорювані правочини були укладені з метою приховання майна від можливого звернення стягнення на нього в подальшому, ані спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цими договорами, а відповідні правочини порушують право позивача на задоволення його вимог за рахунок нерухомого майна боржника.
Отже, приймаючи вищевикладене в цілому, в межах доводів викладених стороною позивача в обґрунтування заявлених вимог, які знайшли своє підтвердження належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами, суд дійшов до висновку, що спірні правочини: договір купівлі-продажу від 15.02.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №429; договір дарування від 20.02.2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №461, слід кваліфікувати фраудаторними, за наслідком чого підлягають визнанню недійсними, що на думку суду буде відповідати засадам справедливості і розумності та відновить порушене договором право позивача. 
Щодо позовної вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 66421283 від 15.02.2023 року та виключення запису про реєстрацію, які заявлені лише з приводу проведеної держаної реєстрації права власності ОСОБА_5 на спірне нерухоме майно за наслідком укладення договору купівлі-продажу від 15.02.2023 року, зареєстрованого в реєстрі №429, суд вважає не підлягаючою задоволенню, з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить забезпечення проведення державної реєстрації прав.
У відповідності до приписів ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Згідно з висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.02.2026 року у справі №910/6654/24, який враховуються судом під час розгляду даної справи, належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
Ухвалюючи рішення суду у даній справі, судом також враховується, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З урахуванням вищевикладеного в цілому, аналізуючи зібрані по справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку наявними в матеріалах справи доказам, суд вважає позовну заяву ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Тетяни Андріївни, про визнання договорів недійсними, підлягаючою частковому задоволенню в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 15.02.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №429, та договору дарування від 20.02.2023 року, посвідченого цим же приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А, зареєстрований в реєстрі за №461.
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Судом встановлено, що з урахуванням ухвали суду від 15.09.2025 року вбачається, що за пред`явленим позовом в частині вимог про визнання договорів недійсними було визначено до сплати судовий збір в сумі 12112,00 грн., який був сплачений ОСОБА_1 на підставі платіжного доручення №0.0.4315246472.1 від 16.04.2025 року та платіжної інструкції №1.710748743.1 від 16.09.2025 року.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України, приймаючи задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання договорів недійсними, за яким належним до сплати судовим збором була сума у розмірі 12112,00 грн., з відповідачів на користь позивача у відшкодування сплаченого судового збору підлягає стягненню 12112,00 грн., шляхом стягнення в рівних частках з одного з відповідачів, а саме в сумі по 4037,33 грн. (12112,00/3 = 4037,33).
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 133, 141, 223, 244, 263-265, 267, 352, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_7 ), ОСОБА_5 (місце проживання:  АДРЕСА_8 ), ОСОБА_6 (місце проживання: АДРЕСА_9 ), за участі третьої особи - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дімітрової Тетяни Андріївни(місцезнаходження: 65029, м. Одеса, просп. Шевченка, 29А), про визнання договорів недійсними- задовольнити частково.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 15.02.2023 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №429.
Визнати недійсним договір дарування, укладений 20.02.2023 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрований в реєстрі за №461.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в іншій частині - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , у відшкодування сплаченого судового збору - 4037 (чотири тисячі тридцять сім) гривень 33 (тридцять три) копійки.
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , у відшкодування сплаченого судового збору - 4037 (чотири тисячі тридцять сім) гривень 33 (тридцять три) копійки.
Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , у відшкодування сплаченого судового збору - 4037 (чотири тисячі тридцять сім) гривень 33 (тридцять три) копійки.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 14.09.2025 року.

Головуючий          Л. В. Калініченко