ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року | м. Львів | Справа № 460/14499/25 пров. № А/857/33231/26
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача - Шевчук С. М.
суддів - Боршовського Т. І.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2026 року у справі № 460/14499/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , до Рівненського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
місце ухвалення судового рішення м. Рівне
розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження
суддя у І інстанції Поліщук О.В.
дата складання повного тексту рішення 07 травня 2026 року
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (надалі по тексту також - позивач, законний представник, ОСОБА_1 ) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Рівненського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області (надалі по тексту також - відповідач, Відділ), в якому просила визнати протиправною відмову відповідача у видачі ОСОБА_2 (надалі по тексту також - заявник, дитина, ОСОБА_2 ) паспорта громадянина України у формі книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ (надалі по тексту також - Положення № 2503-ХІІ), та зобов`язати відповідача оформити і видати ОСОБА_2 такий паспорт.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2026 року у справі № 460/14499/25 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що згода на внесення персональних даних ОСОБА_2 до Єдиного державного демографічного реєстру, надана у 2021 році її батьком ОСОБА_3 у зв`язку з оформленням дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон, є нікчемним правочином, оскільки вчинена без згоди матері дитини як другого законного представника та стосувалася особи, яка на той час не досягла й 10-річного віку і не могла самостійно та усвідомлено визначати свою волю з питань обробки біометричних персональних даних; посилається на приписи статей 203, 215 Цивільного кодексу України, за якими правочин, що вчиняється одним із батьків, не може суперечити правам та інтересам дитини.
Також скаржник зазначає, що чинне законодавство (пункт 11 частини другої статті 8, стаття 15 Закону України "Про захист персональних даних") надає суб`єкту персональних даних право у будь-який час відкликати надану раніше згоду на обробку персональних даних, та вказує, що зверненням до відповідача від 10.06.2025 фактично реалізовано таке право.
Крім того, скаржник наголошує, що прийняття дитиною паспорта у формі ID-картки суперечить її релігійним переконанням, а обмеження цього права не узгоджується зі статтею 35 Конституції України та статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які гарантують свободу віросповідання, включно з можливістю зміни переконань.
На переконання скаржника, перелік підстав для відмови у видачі документів, передбачений розділом X Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 06.06.2019 № 456 (надалі по тексту також - Порядок № 456), та частиною сьомою статті 16 Закону України від 20.11.2012 № 5492-VI "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" (надалі по тексту також - Закон № 5492-VI), є вичерпним і не передбачає такої підстави для відмови, як попереднє надання згоди на обробку персональних даних у зв`язку з оформленням іншого документа.
Додатково скаржник зазначає, що ця справа є типовою і відповідає ознакам зразкової адміністративної справи № 806/3265/17, за результатами розгляду якої постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 сформовано обов`язкові для судів висновки щодо права громадянина на отримання паспорта у формі книжечки без безконтактного електронного носія, а тому, на переконання скаржника, суд першої інстанції безпідставно відступив від цих висновків.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її задоволення та просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування відзиву відповідач зазначає, що право на оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення № 2503-ХІІ виникає в особи лише після досягнення нею 16-річного віку, тоді як ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом як на час звернення до відповідача, так і на час апеляційного перегляду справи, цього віку не досягла, а тому позовні вимоги є передчасними.
Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду. 
Позивач про розгляд апеляційної скарги повідомлялася рекомендованим поштовим відправленням на адресу, зазначену нею особисто в матеріалах справи; поштове відправлення повернулося до суду неврученим у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, у зв`язку з чим, відповідно до частини першої статті 131 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), позивач вважається належним чином повідомленою про розгляд апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції ухвалою від 18.06.2026 в порядку п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 ще у 2021 році, за заявою-анкетою № 18951502 від 26.05.2021, поданою її батьком ОСОБА_3 у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України для виїзду за кордон, надала згоду на внесення інформації про себе до Єдиного державного демографічного реєстру, у зв`язку з чим їй присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі. З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні правовідносини не є тотожними з тими, що були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17 (яка стосувалася відмови особи надавати згоду на обробку персональних даних як таку), позаяк у цій справі йдеться про відмову позивача від вже реалізованого волевиявлення, а не про первинну відмову давати згоду. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції визнав відмову відповідача правомірною.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 16.06.2011.
26.05.2021, коли ОСОБА_2 було 9 років, її батько ОСОБА_3 подав заяву-анкету № 18951502 про оформлення дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон, у якій надав згоду на обробку персональних даних дитини, зокрема на відцифрування зображення обличчя, відбитків пальців рук та зразка підпису. На підставі цієї заяви-анкети ОСОБА_2 присвоєно унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі № 20110602-04149, а 31.05.2021 їй оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 виповнилося 14 років.
10.06.2025 ОСОБА_2 , у присутності та за згодою законного представника (матері) ОСОБА_1 , звернулася до Відділу із заявою вх. № Р-29/6/5610-25 про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки з можливістю вклеювання фотографії, без електронного носія інформації, без зняття біометричних даних та без внесення відомостей про заявника до Єдиного державного демографічного реєстру. У заяві зазначено, що звернення обумовлене релігійними переконаннями заявника, через які вона відмовляється від присвоєння цифрового ідентифікатора особистості, від зняття біометричної інформації щодо себе та її подальшого зберігання, використання й обробки в Реєстрі; також викладено відмову давати згоду на обробку персональних даних на підставі статті 8 Закону України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 № 2297-VI (далі також - Закон № 2297-VI).
Листом від 03.07.2025 № 5610-1446/5610.1-25 відповідач відмовив заявнику в оформленні та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки, зазначивши, що: 1) відповідно до пункту 2 Положення № 2503-ХІІ паспорт видається громадянинові після досягнення 16-річного віку; 2) 31.05.2021 ОСОБА_2 вже оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон із застосуванням засобів Реєстру, у зв`язку з чим їй присвоєно унікальний номер запису.
Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернулася до суду з даним позовом.
07.05.2026 Рівненський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким в задоволенні позову відмовив повністю.
18.06.2026 Восьмий апеляційний адміністративний суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження.
23.06.2026 відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти її задоволення заперечив.
Станом на час ухвалення цієї постанови ОСОБА_2 виповнилося -15 років; 16-річного віку вона досягне 02.06.2027.

IV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади створення і функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, регулюються Законом № 5492-VI.
Згідно з частиною другою статті 21 Закону № 5492-VI кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Частина четверта цієї ж статті регламентує, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 14 Закону № 5492-VI документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки; форма кожного документа встановлюється цим Законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" (далі також - Постанова № 302) затверджено відповідний Порядок (далі також - Порядок № 302). Пунктом 3 Постанови № 302 передбачено, що кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 № 398 внесено зміни до пункту 3 Постанови № 302, після яких останній абзац цього пункту викладено в такій редакції: "Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року".
Згідно з пунктами 1-3 Положення № 2503-ХІІ паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України; бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки. Пунктом 2 цього Положення визначено, що паспорт видається громадянинові після досягнення 16-річного віку.
Наказом МВС України від 06.06.2019 № 456 затверджено Порядок № 456, пунктом 1 розділу X якого встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких територіальний підрозділ ДМС відмовляє особі в оформленні або видачі паспорта: особа не є громадянином України; особа вже отримала чинний паспорт (крім випадків обміну у зв`язку з виявленням помилки чи непридатністю для використання); дані Реєстру не підтверджують надану заявником інформацію; за видачею паспорта звернувся представник, повноваження якого документально не підтверджені; особа подала не в повному обсязі документи, необхідні для оформлення паспорта; особу не встановлено за результатами процедури встановлення особи. Аналогічний за змістом вичерпний перелік підстав для відмови встановлено частиною сьомою статті 16 Закону № 5492-VI.
Колегія суддів звертає увагу, що жодна з наведених норм не називає прямо серед підстав для відмови у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки таку підставу, як попереднє формування щодо заявника унікального номера запису в Реєстрі у зв`язку з оформленням іншого документа; разом з тим, як буде показано нижче, вирішення цієї справи залежить не від переліку підстав для відмови, а від того, чи застосовні у принципі до заявника, стосовно якого в Реєстрі вже сформовано унікальний номер запису, висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 6 Закону № 2297-VI суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними. Пунктом 11 частини другої статті 8 цього Закону суб`єкту персональних даних надано право відкликати згоду на обробку своїх персональних даних. Статтею 15 Закону № 2297-VI передбачено підстави видалення або знищення персональних даних, зокрема у зв`язку з відкликанням суб`єктом персональних даних згоди на обробку своїх персональних даних, якщо інше не встановлено законодавством.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина п`ята статті 242 КАС України).
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18) констатовано, що норми Закону № 5492-VI, на відміну від норм Положення № 2503-ХІІ (яке продовжує діяти), не лише звужують, а фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, і залишають лише право на отримання паспорта, що містить такий носій, чим порушується вимога статті 22 Конституції України щодо неприпустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, є непропорційним втручанням держави, а тому визнала протиправною відмову територіального органу ДМС України у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки та зобов`язала видати такий паспорт.
Постановою Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 589/4905/17 (пункти 25, 26) наголошено, що правова позиція щодо наявності права громадян на отримання паспорта у формі книжечки, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17, є обов`язковою для врахування судами при розгляді аналогічних спорів.
Питання про вік, з якого виникає право на отримання паспорта саме у формі книжечки, було предметом самостійного розгляду Верховного Суду у постановах від 18.11.2021 у справі № 420/4049/20, від 21.12.2022 у справі № 420/5353/20, від 17.05.2023 у справі № 420/12574/21, від 09.11.2023 у справі № 380/16510/22 та від 20.03.2024 у справі № 560/3366/23. У постанові від 18.11.2021 у справі № 420/4049/20 Верховний Суд зазначив, що спірним питанням у справі, з якого має видаватися паспорт у формі книжечки, з огляду на приписи статті 21 Закону № 5492-VI, яким встановлено обов`язок громадянина, який досяг чотирнадцятирічного віку, отримати паспорт, є також питання віку, а приписами Положення № 2503-ХІІ передбачено отримання паспорта з шістнадцятирічного віку; водночас, застосовуючи частину третю статті 7 КАС України, за якою в разі невідповідності одне одному правових актів різної юридичної сили суд застосовує акт вищої юридичної сили, Верховний Суд дійшов висновку, що норми Закону № 5492-VI мають вищу юридичну силу, ніж Положення № 2503-ХІІ та Порядок № 456, а тому право на оформлення паспорта у формі книжечки виникає в громадянина України з досягненням ним 14-річного, а не 16-річного віку. Ця правова позиція надалі послідовно підтримана постановами Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 420/5353/20, від 17.05.2023 у справі № 420/12574/21, від 09.11.2023 у справі № 380/16510/22 та від 20.03.2024 у справі № 560/3366/23, у якій Верховний Суд прямо зазначив, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача в тій частині, що право на оформлення паспорта у формі книжечки набуває громадянин України лише після досягнення 16-річного віку, оскільки таке право виникає з 14-річного віку і відповідні висновки судів попередніх інстанцій є обґрунтованими та відповідають зазначеним вище приписам процесуального законодавства.
Отже, станом на дату розгляду цієї справи в судовій практиці Верховного Суду сформована послідовна, неодноразово підтверджена правова позиція, згідно з якою обов`язок (і кореспондуюче право) громадянина України на отримання паспорта громадянина України виникає з досягненням ним 14-річного, а не 16-річного віку, а посилання суб`єкта владних повноважень на пункт 2 Положення № 2503-ХІІ як на самостійну підставу для відмови особі, яка досягла 14 років, у розгляді її звернення є неправомірним. Разом з тим ця позиція стосується виключно віку, з якого в особи виникає право звернутися за паспортом, і сама по собі не вирішує питання про те, у якій формі - книжечки чи картки - такий паспорт має бути видано за наявності в Реєстрі попередньо сформованого унікального номера запису.
Колегія суддів звертає окрему увагу на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції послався, серед іншого, на висновки постанов Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 260/99/19 та від 21 грудня 2022 року у справі № 160/1/21. 
За результатами додаткової перевірки за Єдиним державним реєстром судових рішень, а також з урахуванням постанов Верховного Суду, ухвалених у 2025 році з аналогічних спорів (від 11 грудня 2025 року у справі № 440/3168/23, від 19 березня 2025 року у справі № 300/5845/23 та від 30 квітня 2025 року у справі № 420/29754/23), в останній з яких постанова у справі № 260/99/19 прямо визнана Верховним Судом такою, що узгоджується з його правовою позицією, а постанова у справі № 160/1/21 наведена як частина усталеної практики з питання, що є визначальним для цієї справи, колегія суддів визнає, що обидві зазначені відображають послідовну лінію практики Верховного Суду, а тому підлягають врахуванню разом з іншою практикою, проаналізованою нижче.
Застосовуючи наведене правове регулювання до обставин цієї справи, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_2 досягла 14-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до звернення 10.06.2025 із заявою про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки, а відтак на час виникнення спірних правовідносин мала право на отримання такого паспорта, зумовлене її релігійними переконаннями щодо неприйнятності обробки біометричних персональних даних та внесення відомостей про неї до безконтактного електронного носія.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 5492-VI у разі, якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, після ідентифікації особи автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі; такий номер є незмінним. З моменту первинного формування щодо особи унікального номера запису подальші звернення цієї особи за оформленням будь-яких документів, передбачених Законом № 5492-VI, здійснюються з використанням уже наявного, незмінного номера, незалежно від того, для оформлення якого саме документа його спочатку було сформовано.
Саме на цьому наголосив Верховний Суд у постановах від 11 грудня 2025 року у справі № 440/3168/23 та від 19 березня 2025 року у справі № 300/5845/23: в обох справах позивачам у попередні роки вже було сформовано унікальний номер запису в Реєстрі у зв`язку з оформленням інших документів (паспорта громадянина України для виїзду за кордон, паспорта у формі картки), і Верховний Суд визнав, що зразкова справа № 806/3265/17 стосується виключно ситуації майбутнього, ще не здійсненого внесення персональних даних особи до Реєстру, тоді як щодо позивачів, стосовно яких унікальний номер запису вже сформовано, подальше оформлення чи заміна документа, з огляду на незмінність такого номера (частина перша статті 10 Закону № 5492-VI), не є новим втручанням у приватне життя і не поновлює можливості застосування висновків зразкової справи № 806/3265/17.
Колегія суддів взяла до уваги також постанову Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 420/29754/23, в якій касаційний суд, скасовуючи судові рішення з направленням справи на новий розгляд, вказав на необхідність перевірки судами попередніх інстанцій обставин формування унікального номера запису щодо особи, якій в дитячому віці за зверненням законних представників було оформлено документ із застосуванням засобів Реєстру. Колегія суддів зазначає, що в справі № 420/29754/23 ця вказівка була зумовлена насамперед недослідженістю судами першої та апеляційної інстанцій самого факту наявності в Реєстрі унікального номера запису та обставин, за яких його сформовано, - тоді як у справі, що переглядається, обставини формування унікального номера запису ОСОБА_2 є встановленими судом першої інстанції, підтвердженими наявними у справі доказами і сторонами не оспорюються: 26.05.2021 за заявою-анкетою № 18951502 її батька ОСОБА_3 , поданою в межах здійснення ним батьківських прав та обов`язків щодо оформлення дитині паспорта для виїзду за кордон (стаття 141, частина перша статті 150 Сімейного кодексу України, за якими мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і зобов`язані піклуватися про здійснення нею її прав), ОСОБА_2 присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі № 20110602-04149, який, за приписами частини першої статті 10 Закону № 5492-VI, є незмінним і продовжує існувати.
Доводи скарги про нікчемність згоди, наданої батьком дитини у 2021 році, на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України колегія суддів відхиляє, оскільки звернення одного з батьків із заявою про оформлення дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон є звичайною дією в межах здійснення батьківських прав, для вчинення якої закон не вимагає обов`язкової письмової згоди другого з батьків, а доказів того, що мати дитини на момент подання зазначеної заяви заперечувала проти оформлення документа чи оспорювала цю заяву або дії відповідача щодо неї у визначений законом спосіб, матеріали справи не містять; незгода одного з батьків через кілька років з рішенням, прийнятим іншим із батьків, за відсутності його оскарження у встановлений строк не є підставою для визнання відповідного волевиявлення нікчемним у межах цього спору.
Не заслуговують на увагу і доводи про реалізацію права на відкликання згоди на обробку персональних даних на підставі пункту 11 частини другої статті 8 та статті 15 Закону № 2297-VI, оскільки, як зазначено вище, унікальний номер запису в Реєстрі, сформований у 2021 році, є незмінним (частина перша статті 10 Закону № 5492-VI), а позовні вимоги в цій справі не спрямовані на видалення відомостей про ОСОБА_2 з Реєстру чи на визнання протиправним факту формування щодо неї унікального номера запису; предметом спору є виключно оформлення додаткового документа - паспорта громадянина України у формі книжечки, - тоді як відкликання згоди на обробку персональних даних, навіть якщо вважати його заявленим належним чином, саме по собі не тягне анулювання вже сформованого й незмінного унікального номера запису та не відновлює для особи правового становища, яке існувало б, якби такий номер запису не був сформований.
Стосовно доводів скарги щодо релігійних переконань дитини колегія суддів зазначає, що право на свободу віросповідання, гарантоване статтею 35 Конституції України та статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не заперечується, однак встановлені у справі обставини свідчать, що можливе втручання у приватне життя, пов`язане із внесенням персональних даних ОСОБА_2 до Реєстру, відбулося ще у 2021 році - до того, як вона досягла віку усвідомленого сповідування власних релігійних переконань, - і не є предметом цього спору; звернення від 10.06.2025 стосується виключно форми документа, що видається з використанням уже наявного в Реєстрі запису, а відмова у видачі паспорта саме у формі книжечки за таких обставин не є новим, окремим втручанням у право на свободу віросповідання.
Щодо доводів скарги про застосовність висновків Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17 колегія суддів зазначає, що ця справа, за встановленими у ній ознаками типової справи, стосується осіб, стосовно яких на момент звернення за паспортом у формі книжечки в Реєстрі ще не сформовано унікального номера запису, тоді як щодо ОСОБА_2 , з огляду на встановлені судом першої інстанції та не спростовані обставини, такий номер уже сформовано з 26.05.2021. За таких обставин ця справа, всупереч доводам скарги, не є тотожною до зразкової справи № 806/3265/17 за обставиною, що має визначальне значення для застосування сформульованих у ній висновків, а тому ці висновки до спірних правовідносин застосуванню не підлягають; правильним є висновок суду першої інстанції про наявність такої розбіжності.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки станом на час звернення ОСОБА_2 до відповідача та на час розгляду справи в Реєстрі стосовно неї вже було сформовано незмінний унікальний номер запису, що виключає застосування до спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17. Доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії" (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Оскільки рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2026 року у справі № 460/14499/25 ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, підстави для скасування чи зміни цього рішення відсутні, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 14 частини другої статті 3 та пункту 7 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", у зв`язку з чим підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2026 року у справі № 460/14499/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя | | С. М. Шевчук
судді | | Т. І. Боршовський
| | С. П. Нос